Érme

Írta: Ronil Caine

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36(30)499-34-77

E-mail cím: info@alkosoft.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint Kiadás dátuma 2022.

ISBN: 978-615-6424-76-1

Copyright © (Ronil Caine) (2022.04.05)

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

„Sose jár a szerencse párosan, de a baj se magányosan!”

Si Naj-An)

1

Luis Moreno kilépett az irodából, és kinyitotta az esernyőjét. A szél belekapott, és egyből kifordította. Luis káromkodott, majd összecsukta és ismét kinyitotta, de ezúttal ügyelt, hogy a szél felé tartsa. Ömlött az eső Mexikóvárosban. Februárban gyakoriak az esőzések, de ez a mai szokatlanul erős volt. A víz mindent elárasztott, az autók kénytelenek voltak lassan és óvatosan haladni, ami miatt csak még nagyobbak lettek a dugók a városban, még több a dudálás és a kiabálás.

Luis gyalog járt dolgozni. Félórás sétára lakott a munkahelyétől, ami kellemes is tud lenni, de ma nem lesz az.

Tegnap borult be az ég, és ma délelőtt kezdett esni. Most, este hétkor, amikor hazaindult, már mindenhol állt a víz. Luis bebújt az ernyő alá. Amennyire tudta, a fejére húzta, és nekivágott a hazaútnak.

Az esőben a házak és reklámfeliratok elvesztették fényüket, az egyébként színes város megfakult, mintha élete utolsó óráihoz ért volna. Az emberek esernyőikkel küzdöttek, bőrig ázva futottak fedéltől fedélig, vagy épp egy tető alól figyelték az utcát, az autókat, a hajlongó fákat és a kövér cseppeket, ahogy milliószámra robbannak bele az aszfaltba.

Ahogy Luis haladt hazafelé, az üzleti negyed magas házait felváltották az alacsony, egy-két emeletes házsorok. Boltok, borbélyok, cantiná k, szerelőműhelyek követték egymást, amik nagy része már bezárt. Omladozó házakat követtek frissen átadott autószalonok és benzinkutak, hogy aztán ismét omladozó házsor következzen. Mexikóvárosban minden változatos, eklektikus, mégis végtelenül egyhangú – gondolta Luis. Egyszerre szerette a várost, és elvágyott innen. Amennyi jó dolog kötötte ide, ugyanannyi taszította is.

Az utak szélén kicsinyített folyóként hömpölygött a víz, dühösen keresve az utat a csatornába, magával ragadva a rengeteg szemetet és port. Mexikóváros a világ egyik legkoszosabb városa, és bár ez a környék még a tisztábbak közé tartozik, még így is azt beszélik, hogy aki az itteni levegőt szívja, olyan, mintha napi egy doboz cigit füstölne bele a tüdejébe.

A közbiztonság ebben a kerületben viszonylag jó volt. Luis húsz év alatt nem tapasztalt semmilyen balhét a környéken, csak a hírekben olvasott néha rablásról vagy verekedésről, de az is elenyésző volt a veszélyesebb kerületekhez képest.

Már csak pár utcára volt otthonától. Felesége, Camila és kisfia, Marcos biztos az ablakban állva várják, mint mindig. Luis kabátban is fázott, cipője átázott, érezte, ahogy cuppog a hideg víz a zoknijában, és mostanra nadrágja is a térdéig átnedvesedett. A túloldalon egy kövér férfi dohányzott az egyik eresz alatt. A tizenöt fok ellenére is atlétában volt. Láthatóan nem érdekelte sem az eső, sem a hőmérséklet.

Esős időben mindig eszébe jutott az apja. Akkor is esett, amikor meghalt, és akkor is, amikor eltemették. Nem sokat volt vele, folyton utazott Dél-Amerikába; mindenféle üzletekkel, beruházásokkal foglalkozott. Megéltek belőle, de sosem jutottak egyről a kettőre, ráadásul gyakorlatilag nem volt apja. Aztán egy olyan használhatatlan napon, mint ez a mai, elvitte egy agyvérzés.

Luis elérte az utolsó sarkot. Ha azon befordul, már csak két ház, és otthon van. Egy kutya ment el mellette, fejét lehorgasztva. Vizes bundája csomókban lógott rajta. Megelőzte Luist, közben többször az úttest felé nézett, mintha azt lesné, mikor mehetne át biztonsággal. Megállt, majd visszafelé indult, de továbbra is jobbra kémlelt. Az ázott, esernyős emberre rá se nézett.

Luis elővette a kulcsát, hogy ne az ajtó előtt kelljen bajlódnia vele. Az apró megcsörrent a zsebében, közben az ernyő kifordult a kezéből, és szabadon hagyta a fejét. Haja pillanatok alatt átnedvesedett. A sarkon ekkor fordult be egy teherautó.

Újra a feje fölé emelte az ernyőt, de ekkor meg elejtette a kulcscsomóját. Ismét káromkodott.

Sötét hajából a szemébe folyt a víz. Kitörölte, és lehajolt a kulcsért. Ekkor mellette, az úttesten megcsillant valami. Valami apró tárgyat vitt a víz. Bukdácsolva sodorta a vízelvezető nyílás felé.

Luis megfogta a kulcsot, és a kis tárgyra nézett. Automatikusan odavonzotta a tekintetét, pedig nem sok minden keltette fel a figyelmét ebben a rettenetes időjárásban. Csak arra vágyott, hogy végre hazaérjen, és megszabaduljon a ruháitól. De most itt állt az esőben előregörnyedve, mint egy mesebeli boszorkány, egyik kezében az ernyővel, másikban a kulcsaival. Az eső dobog körülötte, a kabátját átázott vitorlaként feszíti testére a szél, és egy apró, fénylő valamit néz az úttesten.

Egy érme volt az. Nem érhet sokat, és – bár Luist nem vetette fel a pénz – nem éri meg akár csak egy percet is vesztegetni rá. De így, hogy már lehajolt a kulcsért, csak egy lépésre volt tőle.

Ha nem nyúl érte, lefolyik a csatornába, ahol aztán addig bolyong, míg teljesen fel nem oldódik néhány száz év alatt.

Luis lépett egyet oldalra, az érme a lefolyóhoz ért, amit félig eltakart a hanyagul elé rakott aszfalt. A nyílás, mint egy lapos, félrebiggyedt száj, mohón itta a szürkésbarna, mocskos esővizet.

A pénz az apró lyuk egyik rácsa és az aszfalt egyik repedése között megakadt. Luis az érméért nyúlt, és felkapta.

Tompa csattanást hallott a háta mögül, majd egy fájdalmas vonyítást. Odakapta a fejét, és látta, hogy a teherautó alig néhány méterre tőle elütötte az ázott kutyát. A sofőr az ablakon kihajolva ordibált, de az eső és a szél elragadták a hangját. Az állat átsántikált a túloldalra, és lefeküdt az egyik fa tövébe. Luis visszaugrott a járdára, cipője cuppogva ért a betonra. A sofőr mintha neki is kiabált volna, talán, hogy mit keresett az úttesten, de nem törődött vele. Sietve a bejárathoz ment, kinyitotta az ajtót, belépett, majd bezárta maga mögött.

Az eső zúgása halk suttogássá szelídült, a szél nem fújt, csak a kabátjáról csepegett a víz a kövezetre. Luis nekidőlt a falnak, és kifújta magát, mintha csak száz métereken át menekült volna valami elől.

Ez közel volt – gondolta. – A kutyát ott ütötte el mögöttem. Ha nincs ott, lehet, hogy engem gázol el, és én sántikáltam volna az esőben. – Próbálta megnyugtatni magát, hogy a sofőr egy embert biztos észrevett volna, de vajon a kutya és közte lévő néhány méter valóban elég lett volna neki ehhez? Tényleg észrevette volna? – A lényeg, hogy itthon vagyok. Végre!

Kinyitotta a tenyerét, és szemügyre vette az érmét. Nem váltópénz volt, legalábbis nem pezó.

Valószínűbb, hogy valami emlékérem, amit a múzeumok előtt bárki nyomhat magának. Mondjuk, annak túl jó minőségű – gondolta. – Talán valami gyűjteményből való régi pénz. Még az is lehet, hogy sokat ér. Szám nem volt rajta, úgyhogy mégis inkább emlékérem lesz. – Zsebre vágta, és felsietett a lépcsőn a másodikra. Belépett, és ahogy megérezte a vacsora paradicsomos, édes-sós illatait, mindent elfelejtett. A kutyát, a teherautót, az esőt, az érmét. Hazaért, ahol meleg van, és béke. Marcos futott felé, hogy a nyakába ugorjon.

2

Másnap reggelre elállt az eső, és kisütött a nap. Luis annyira örült a jó időnek, hogy el is felejtette az érmét, amit talált. Egy hét múlva akadt ismét a kezébe, amikor egy szeles napon újra kabátot kellett felvennie. Pár percig nézegette a kis fémdarabot a tenyere közepén, és közben különös gondolata támadt.

Az elmúlt egy héten gondolkozott, hogy mennyi minden történt vele. Rábíztak egy nagy ügyfelet, mert a másik két tanácsadó nem ért rá. Egyikük robogóval esett el, és a vállát törte, a másik pár napos szabadságon volt, mert a válását kellett intéznie. A megbízással komoly jutalék is járt, arról nem is beszélve, hogy Luis végre bizonyíthatta rátermettségét, amire mindig is vágyott. Mondhatnánk, hogy szerencséje volt, de Luis úgy érezte, előbb-utóbb eljött volna az ő