részlet

KALLIGRAM
2021

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Sári Edina, 2021
ISBN 978 963 468 257 8

Nem idegen ég alatt bolyongtam,
Idegen szárny védve nem borult rám,
De népemmel együtt vánszorogtam,
Vele jártam kálvária-útján.

Anna Ahmatova: Rekviem
(Rab Zsuzsa fordítása)

Előhang

2021. március 26. 17 óra 30 perc, New York, Hotel Central Park

Mila Skenderović széles mosollyal vágott át a Nobel-békedíj átadóról kiszorult, lelkesen kiabáló autogramkérők sorfalán, és a védelmére kirendelt két katona segítségével, végre beszállt az amerikai luxushotel eklektikus stílusban kialakított, XXI. századi üvegből és fémből épített, de barokkosra cizellált liftjébe.

Hatalmas sóhajjal lépett ki a magas sarkú cipőjéből, mezítláb sétált végig a folyosó süppedős, vörös bársonyszőnyegén, majd benyitott a szobájába. Óvatosan az ágy egyik párnájára helyezte a díszkötéses, Aida és Azziz emlékének ajánlott Halálúton Horvátországba című könyvet, majd féltő szeretettel simított végig annak bőrborítóján. A fotelbe dobta a stóláját, kibújt az arany lurex nagyestélyiből, elsántikált a fürdőszobába, lezuhanyozott, majd még vizes hajjal, ledobta magát az ágyra. A csípőcsontjába ékelődött, kioperálhatatlan repeszdarab éles fájdalommal jelzett a hirtelen mozdulatra, amitől halkan felsikoltott. Remegő tenyerét rászorította a lüktető forradásra. Lassan szűnt a fájdalom, a teste végre elernyedt. Adott magának húsz perc pihenést a díszvacsora előtti öltözködés kezdetéig, amikorra Rado majd feljön érte. A rendelkezésére álló, ráérő idő tudata jóleső melegséggel töltötte el, és gyengéden magához ölelte a világon tizennegyedik nőként kiérdemelt Nobel-békedíjat érő könyvét.

Rakka, 2019. október 9.

Segítség! Nem tudom kinyitni a szememet, nem kapok levegőt, Allah akbar! Nem tudok mozdulni, nem érzem a lábamat! Nem tudok nyelni a portól, tele van az orrom, megfulladok! Segítsen valaki! Nem tudom mozdítani a bal karomat, beszorult, feladom! Meghalok. Allah akbar!

Arra eszméltem, hogy valami forró, nyúlós ragacs csöpög az arcomra. Próbáltam letörölni, de nem mozdult a kezem. Miközben vergődtem, lassan tértem magamhoz és az is sok időbe telt, amíg rájöttem, hogy egy járó motorú teherautón fekszem, egy emberhegy szélén. A fejem fölé egy férfi karja lógott, amiből spriccelt a vér. Köröttem ordibálva rohangáltak az emberek, támadás, törökök, bombázás, hallottam mindenfelől a rémült kiáltásokat. Próbáltam mozdítani a fejemet, hogy ne a szemembe csurogjon az idegen testnedve, meg hogy körülnézzek, de csak homályos körvonalakat láttam. Mivel nem tudtam megfordítani a fejemet, a szabad kezemmel tapogatóztam körbe, mire hirtelen belém hasított a felismerés, hogy testek vannak körülöttem. Hullák. Ó, Allah! Kiáltani akartam, hé, emberek! Én még élek, de csak fuldokoltam a számat és torkomat betöltő portól és alvadt vértől. A teherautóról lelógó lábamat viszont meg tudtam mozdítani, ezzel véletlenül lerúgtam az ott álló, éppen cigarettára gyújtó ember fejfedőjét. Az rémülten ugrott egyet, harcokhoz szokott mozdulattal sebesen megfordult a tengelye körül és cigarettáját elhajítva, támadóállásba lendült. Ádámcsutkája az ijedtségtől villámgyorsan le-fel ugrált és rám meredt. Pár másodpercig mozdulatlanul nézett, majd lehajolt az égő bagójáért, visszatette a szájába és egykedvűen odakiáltott a társának.

– Te! Ez itt még mozog, vegyük le a kocsiról!

Ketten megmarkolták a lábaimat és lehúztak a platóról. Ernyedten puffantam a földre, a fejem élesen koppant a betonon, aztán húzni kezdtek a mindent beborító érdes törmeléken. Mintha ezer hegyes tű karmolta volna a hátamat, a fejem pedig néha döccent egy-egy nagyobb kövön. Száz sebből vérezhettem, de nem tudtam jelezni a fájdalmat, arra összpontosítottam, hogy el ne veszítsem az eszméletemet, mert akkor nem lesz több szerencsém és elégetnek a hullákkal együtt.

Időtlennek tűnő vonszolás után megálltak velem, majd az egyik fölém hajolt. Csak a körvonalait láttam, mert a szemem még mindig tele volt porszemcsével, amitől még a könnyem is ömlött. Összeszedtem minden erőmet és az ép karommal kaszáló mozdulatot tettem, de csak a semmit markolásztam. Nem bántam, mert csak jelezni akartam, hogy élek, igenis élek, engem érdemes megmenteni.

A fölém hajló férfi odakiáltott valakinek, hogy jöjjön segíteni, mire az hozzánk lépett, majd hárman egy hordágyra emeltek, amelyről rövid út után kiborítottak egy ágyfélére. A fejem alá egy kemény tárgyat tettek, amitől megemelkedett a fekhely. Ez jó is volt, mert irtózatosan szédültem. Allah kegyelméből az újonnan jött mellettem maradt, vizes kendővel letörölte az arcomat, és addig öblögette a szememet, amíg végre a könnyezés ellenére sikerült ismét élesen látni. Egy jól megtermett beduin asszony volt a segítőm. Próbáltam hálásan rámosolyogni, de a fejét borító kendő miatt nem láttam a reakcióját.

Nem szólt hozzám, gyorsan mosdatott, szakszerűen kimosta a számat, s amikor végzett, oly gyorsan tűnt el, ahogyan megérkezett. Próbáltam felkelni, de csak a fejemet tudtam kissé megemelni, pedig tudtam, hogy haza akarok menni, megnézni, hogy a szüleim és testvéreim túlélték-e a bombázást, amiről az imént hallomásból értesültem.

Éles fájdalom hasított a derekamba. Odakaptam a kezemet, de amikor szelídült a fájdalom, rájöttem, hogy valószínűleg megjött a menstruációm. Ó, még ez is! Szereznem kell valamit, nehogy észrevegyék a szégyenemet. Jó lett volna, ha előbb veszem észre, mert akkor kérhettem volna az asszonytól betétet, vattát vagy legalább egy rongydarabot, amíg el nem tudom magam látni rendesen.

Mivel beláttam, hogy pillanatnyilag még nincs erőm mozdulni, ezért megbékéltem a helyzetemmel, imádkoztam, majd azon kezdtem gondolkodni, mi is lehetett ez a támadás. Talán a még Rakkában élő ISIS vezetők asszonyait akarták kifüstölni? De hát akkor azt az amerikaiak már rég megtették volna! Esetleg az oroszok rohantak le minket? Vagy a törökök? Azok nagyjából már egy éve fenyegetnek bennünket. Anyám többször mondta, hogy meneküljünk, de apám csak azt hajtogatta, hogy rajtunk a világ szeme, meg hogy mi mentettük meg az emberiséget az Iszlám Államtól, meg aztán itt vannak az amerikaiak, britek, franciák, csak nem hagynak minket magunkra. Erre most tessék! Allahra! Mi lehet a családommal? Rémülten zakatolt a szívem, de a gondolataim egyre lassulva és egyre szakadozottabban követték egymást. Elszundíthattam, mert arra ébredtem, hogy sebesen rohannak velem. Nehezen forgó nyelvvel, riadtan kérdezgettem, mi történt, de erre csak akkor kaptam választ, amikor már egy műtőlámpa világított felettem. A csípőmbe repesz fúródott – hallottam a diagnózist. A repesz apró gyilkos a testben, ezt onnan tudom, hogy kisiskolás koromtól kötelező katonai kiképzésen vettem részt az egyetem befejezéséig, mint minden szír diák. Hatévesen kezdtem ismerkedni a hadászattal, fegyverekkel és mindig a koromnak megfelelő oktatást kaptam. Tehát a könyvtárat ért bomba egy szétszakadó fémburkolatának darabja lehet az, amitől erősen vérzek. Nem menstruálok! Ennek tudatától megkönnyebbültem, mert úgy éreztem, a havibajom akaratlan közszemlére kerülése óriási szégyen lenne ennyi férfi előtt. A sebtében felállított készenléti műtőben vagyok, hogy kivegyék a repeszdarabot és elállítsák a vérzést, magyarázta kedvesen egy fölém hajló, zöld maszkot viselő, magát altatóorvosként bemutató ember. Ma már másodszor kaptam kegyelmet a haláltól. Nagyon hálás voltam érte, de amikor ezt ki akartam fejezni, az orvos édeskés illatú gázzal belealtatott a megkezdett hálaimába.

– Dzsamila, végeztél a bepakolással? – nyitott be a szobámba a mama. – Atyaisten, mi ez a felfordulás itt? Nem hozhatod magaddal az egész életedet! – csapta össze a kezét, amikor meglátta, hogy minden ruhámat, könyvemet és kedvenc tárgyamat a szobám közepére halmoztam fel. – Csak a legszükségesebb dolgokat tedd be a hátizsákba, mert ha el kell hagynunk a házat, és gyalogolnunk kell, neked kell majd cipelned a saját pakkodat! – figyelmeztetett, miután a reggelinél megbeszéltük, hogy mindenki összerak egy menetkész csomagot, amit szükség esetén csak fel kell kapni, akár az éjszaka kellős közepén történő támadás esetén is.

– Igen, mama, igyekszem! Látod, hogy szortírozok, de nagyon nehéz. Nem tudom, mi az, ami nélkül tudnék élni. Itt a zenelejátszóm, a tizenharmadik szülinapomra, Amirától kapott fotóalbumom, a karkötőgyűjteményem, a kedvenc könyvem, Anne Frank naplója, a…

– Megértem – vágott közbe –, hogy ezek számodra fontosak, de hidd el nekem, ha menekül az ember, pláne bujkálni kényszerül, akkor az addig létszükségletnek tartott dolgok mindegyike felesleges kolonc csupán, ami hátráltatja az előrejutásban. Pakolj be fehérneműket, két váltás ruhát és egy melegebb kabátkát, a többit szedd ki! Ne kelljen többször szólnom! Köszönöm! A bátyád táskájában nincs semmi felesleges.

– Persze, mert ő csak a Goran bácsitól kapott svájci bicskáját pakolta be! – dacoskodtam, de azért engedelmesen kezdtem kipakolni a hátizsákomból, amit látva a mama megenyhült.

– Hozhatok neked valamit, kicsim?

– Kávét kérek, mama, jó sok kardamommal, rengeteg cukorral – motyogtam az altatástól még kissé kábán.

– Először ébredjen fel, hölgyem! – pofozgatott tovább valaki.

– Hol vagyok? – kérdeztem, amikor rájöttem, nem a mama kedveskedik otthon a szokásos, kedvenc kávémmal a kezében. Nehezen forgott a nyelvem, mert bedagadva szinte teljesen kitöltötte a szám belsejét.

– A központi kórház bombázás után megmaradt sebészeti részlegén – felelte egy európai öltözékű, szőkés hajú, kék szemű férfi. – Megpróbáltuk eltávolítani a csípőjéből a repeszdarabot, de az a csípőlapát csontjába fúródott, pókhálószerű repedéseket okozva a csontszerkezetben. Ha a golyót kivennénk, a csípőlapát szilánkokra törne, tehát csak úgy tudnánk megtenni, ha utána teljes csípőprotézist ültethetnénk be. Erre a mostani szükségállapotban nincs lehetőségünk, így elállítottuk a vérzést és összevarrtuk a sebet. Valószínűsítem, hogy valamennyire sántítani fog.

– Sántítani? – dadogtam döbbenten, mert noha mindent hallottam, csak ez a szó hatolt el élesen a tudatomig.

– Igen. De életben marad – válaszolta kurtán sebészmaszkjának pántját az egyik füléről leakasztva az orvos, majd elviharzott a kíséretével.

Lázasan rohangáltak a fejemben a gondolatok. Huszonhét éves vagyok és sánta. Hogy’ fogok így férjet találni, ráadásul olyat, aki gyereket akar majd egy sánta nőtől? Vagy egész életemben a családom nyakán maradok, és a tanítás mellett, őket kiszolgálva fogok magányosan tengődni? A Törökországból először Aleppóba érkezett, majd onnan elmenekülve Rakkában letelepedett, kurd apám szerint így is már egy csomó időt elvesztegettem a tanulással, de a Koszovóban született, szerb ortodox vallását híven őrző mama hősiesen kiállt mellettem és támogatott a damaszkuszi egyetemi éveim alatt. Ha kellett, szóval ösztökélt, ha kellett, pénzzel segített, amit az Egyesült Arab Emirátusba exportált, ott a nők által viselt, díszes ruhák, az abayák hímzésével keresett egy kézműipari cégnél. Kezdtem kétségbeesni. Mikor kelhetek fel? Megpróbálhatom egyáltalán? Szabad erőltetni? Hiszen haza kell jutnom, meg kell tudnom, életben van-e a családom. Megmaradt-e a lakóházunk melletti fűszerboltunk, aminek hátsó traktusában apám és a testvéreim egy online áruküldő vállalkozást működtetnek?

De jó, hogy ez a ventilátor a fejem felett ilyen iszonyú gyorsan forog, legalább frissül a levegő – gondoltam, majd mély álomba zuhantam.

– Hajtsál gyorsabban, Dzsamila, mert eldőlsz! Mindjárt felérünk a hegyre! – ösztökélt Lotfi, a bátyám. – Amikor elkezdünk gurulni lefelé, a völgybe, majd kipihened magad – kiáltotta, mert látta, hogy minden erőmet megfeszítve hajtom a pedált, hogy mielőbb utolérjem őt, de már fogytán az erőm. – Egész jól biciklizel, ahhoz képest, hogy még csak reggel kezdted tanulni – dicsért meg, amitől újult erőre kaptam. Hirtelen motorzúgásra lettünk figyelmesek, ami a fejünk fölül jött. Lotfi felnézett az égre, fékezett, bevárt, és amikor melléértem, minden magyarázat nélkül bedöntött a bokrok közé. A helikopterből felugatott a géppuska és a hegyi utat sorozta, amin az előbb mi békésen tekertünk. Én vérző térddel, könyökkel és halántékkal a kövek között, de a szúrós bokrok védelmében feküdtem, Lotfi a kerékpárját hátrahagyva rajtam lihegett és befogta a számat. Elmondhatatlanul sokáig körözött felettünk a gép, mire végre feladta, hogy a nyomunkra jusson, és mi fellélegezhettünk.

Iszonyú robajra és rázkódásra ébredtem, amitől legurultam az összetákolt ágyféleségről másodpercekkel azelőtt, mielőtt a felettem lévő ventilátor rázuhant. A földön fekve, elmondhatatlan kín hasított belém, deréktól lefelé egy merő fájdalom voltam, azt hiszem, sikoltoztam is. A levegőt ismét megtöltötte az a fehér, finoman szállingózó por, amit a könyvtár rám omlása után egyszer már sikerült a tüdőmből kipréselnem. Ezek szerint bombatalálat érte a kórházat is. Meglepődtem, milyen rezignáltan veszem tudomásul a valószínűsíthető tényt. Visszatértek vajon az Iszlám Állam harcosai és őket próbálja kiűzni a kormányerők hadserege? – morfondíroztam. Családunkat óriási veszteség érte, amikor 2011-ben elkezdődött a polgárháború, amiben összesen több mint kétszázezer ember veszítette életét. A húgom, Aisa esett áldozatul az ISIS-nek. Az utcáról rabolták el őt hazafelé menet, az egyik szomszédunk még éppen látta, amint megkötözve egy teherautó platójára lökik.

Soha nem tudtuk meg, kik lehettek az elkövetők, hiszen mindennapi és megszokott jelenség volt, hogy a polgárháborúban a nőket rendszeresen bántalmazták. Lehettek a kormányerők vagy a szír felkelők, de akár az al-Kaida-szövetséges iszlamista fegyveres szervezet vagy az ISIS harcosai is. Bárki. Az országban szinte mindennapos volt a nők elhurcolása és napokig, hetekig való fogva tartása, ami alatt sokan és sokszor megerőszakolták őket. Hallomásból tudtuk, hogy a szélsőségesek ellenőrzése alá tartozó területeken szerencsés volt az a nő, aki csupán házi őrizetbe kényszerült, ahonnan nyilvános helyre csak férfikísérővel mehetett, és ha megszegte a szigorú előírásokat, ő és a férfi is kemény megtorlásra számíthatott. Ez az idő térne most vissza? – kapkodtam levegő után az átvérzett kötésemet bámulva. Lassan jutott el a tudatomig, hogy fel kell állnom, nem maradhatok itt a földön, de arra is rájöttem, hogy nem várhatok segítséget. Láttam, hogy nagy körülöttem a zűrzavar, aki tudott, egyik sebesülttől a másikig rohangálva segített rajtuk, tehát egyedül kell megbirkóznom a saját bajommal. Megkapaszkodtam a leszakadt ventilátor egyik lapátjában, és először négykézlábra emelkedtem, majd úgy maradtam, hogy kifújjam magam. Akkor pillantottam meg, mi volt az a kemény tárgy, amit a fejem alá tettek. A könyvtárban a tarisznyámba tett Anne Frank naplója, amit akkor kölcsönöztem ki, mert újra akartam olvasni, hogy a tanítványaimmal angolórán beszélgetni tudjak a második világháborúról. A vászontáska a vállamon volt átvetve, így került velem a kórházba. Reszketeg kézzel a könyv után tapogattam, majd belerejtettem az átvérzett, piszkos, de erős vászonanyagból készült blúzomba. Egy éles villanás és óriási dörrenés visszatérített a valóságba, és megsokszorozva az elszántságomat, bizonytalan lábakkal felálltam, nyakamba kanyarítottam a tarisznyámat és nekilódulva eltántorogtam a falon tátongó hatalmas lyuk felé, hogy kimenekülhessek az épületből, mielőtt azt is rommá lövik.

A fájdalomtól azonban nem tudtam felegyenesedve haladni, ezért ismét négykézlábra ereszkedtem, úgy másztam tovább. Kiaraszoltam a főtér háta mögötti zöld területre, ahol egy napja még a polgárháború után a WHO és a Nemzetközi Vöröskereszt segítségével felújított, központi kórház épülete állt. Egy buján zöldellő bokor ágainak védelmében zokogni kezdtem és a vérveszteségtől ájulás közeli állapotba kerültem. Nem tudom, mennyi idő telhetett el, egyszer csak egy puska csöve meredt rám. Végem van – gondoltam. A rám célzó katona tágra meredt szemmel bámult, aztán szenvtelenül megmarkolta szétbomlott hajamat és maga után húzva egy zárt terű dzsip hátuljába tuszkolt. Elvesztettem az eszméletemet.

Egy vaksötét és hűvös helyiségben tértem magamhoz, ahol nyüszítést hallottam. Allah, segíts! Patkányok! – rettentem meg, mert fóbiásan undorodom ezektől az élősködő rágcsálóktól. Egyszer, talán olyan ötéves lehettem, amikor az egyik nagynénémnél, a borospincében leharapta egy ilyen dög a jobb nagylábujjamat, amit úgy varrtak vissza, hogy nem adtak érzéstelenítőt, mert az a feltevés járta akkortájt, hogy a gyerekek bizonyos korig nem érzékelik a fájdalmat. Dehogynem érzik, nagyon is, de a visításomból csupán azt szűrték le, hogy hisztis vagyok, ezért apám még egy pofont is lekevert nekem. Az emlék hatására remegve kucorodtam össze még jobban, de arra jó volt ez a félelem, hogy a hallásom, szaglásom és a látásom hirtelen kitisztuljon, felerősödjön, mint a sivatagban élő zsákmányállaté, ha viperát érez.

A nyüszögés balra tőlem jött, tehát arra fordultam és magzati pózba kucorodva a fejemre tettem a karjaimat. Szerencsére vékony vagyok és, mivel tizenéves koromtól gyakran fél, ritkábban teljes maratonokat futok, elég robbanékony is, ezért arra gondoltam, ha támad, a sebemmel nem törődve felugrom és megpróbálom eltaposni. Hirtelen lépett a hajamra a dög. Felkészülésem ellenére váratlanul ért, odakaptam a kezemet és belévájtam a körmömet. Felnyögött. Nem patkány volt, hanem egy asszony, aki kétségbeesetten próbált szabadulni a karmaimból. Nagy nehezen elengedtem, mire befogta a számat és zihálva a fülembe suttogott.

– Itt egy kés. Elloptam. És itt a fiam – ejtett mellém egy csomagszerűséget, aztán kitapogatta a kezemet és beletett valamit. Ahogy végigsimítottam, rájöttem, hogy egy handzsár, egy ívelt pengéjű, rövid szúrófegyver. Apám a fűszerboltban, a kassza mellett tartott egy ilyen arab tőrt minden eshetőségre készen, de szerencsére sosem kellett használni. – Érzem, elszáll az erőm, nem tudom tovább védeni a fiamat. Meg akartam ölni őt is, magamat is, de itt vagy te. Allah küldött téged, köszönöm neki. Neked adom – folytatta az asszony elcsukló hangon, majd teste tompán puffant mellettem.

– De hát hol vagyok? És ki vagy te? Asszonyom! – szólongattam rémülten, szememet abba az irányba meresztgetve, ahonnan az előbb még a hangját hallottam, de ő már nem válaszolt. Odébb toltam magam mellől a gyermeket rejtő, hernyóbáb alakú csomagot és elkezdtem feltápászkodni. Már majdnem ülő helyzetben voltam, amikor kicsapódott a hátam mögött egy vasajtó és villanyfény áradt be a nyíláson. Hátrapenderültem és egy férfi körvonalait pillantottam meg. Kezében egy petróleumlámpa volt, amit felemelve körbepásztázta helyiséget. Egy pillantással felmérte, hogy az asszony meghalt. Kicsit odébb rugdosta a gyerekkel együtt, majd a lámpást letette a földre, nem messze tőlem. Vigyorogva közeledett felém. Felfigyeltem arra, hogy nem zárta be az ajtót maga mögött.

– Magadhoz tértél, kisanyám? Gyere csak ide! – szólított fel és letolta a nadrágját. Félig felhúzott lábbal ültem a földön, még nem ment a felállás, mert iszonyatosan fájt a friss műtéti hegem. A menyétarcú, foghíjas ember odalépett hozzám és a gombjainál széttépte a blúzomat. Egyik kezével a vállamnál fogva lenyomott a földre, a másikkal felhuzigálta a földig érő köntösét és rám ereszkedett. Ahogy a csípőmre nehezedett és a bugyimban kezdett kotorászni, a gyötrelemtől és az irtózattól a végletekig felfokozódott az erőm, és bal kézzel az oldalába vágtam a tőrt. Kiguvadt szemmel, hitetlenkedve bámult rám, eltátotta száját, de nem tudott kiáltani, mert vér bugyogott ki a szájából. A fájdalom kínja és a dühöm végtelen volt, ezért még háromszor merítettem a tőrt a testébe, mire kiszenvedett. Időbe telt, amíg ráeszméltem, mit tettem és milyen helyzetbe kerültem. Keserves nehezen sikerült lelökdösnöm magamról a férfit, utána feltérdeltem, magam felé fordítottam a fegyvert és már emeltem, hogy alulról felfelé hasba döfjem magamat, amikor halk nyüszítést hallottam a sarokból. Hirtelen kijózanodtam és leengedtem a kezemet. A tőr kihullott a kezemből, elborult elmém teljesen kitisztult.

Kis híján megöltem magam, Allahnak hála, hogy megóvott, ráztam az ég felé a karjaimat, de amint az önérdek tudatosult bennem, azonnal leblokkoltam. Felötlött bennem, hogy érdekes módon nem az jutott eszembe, hogy embert öltem – amit nemcsak a vallásom tilt, hanem minden elvvel, etikával és morális normával ellenkezik, amit az életben én, a szüleim és a családom értéknek vélünk és képviselünk –, hanem önmagamra gondoltam, a saját életben maradásomért adtam hálát. A gyilkossággal, bármennyire is jogos önvédelem volt, megtagadtam saját magamat, szeretteimet és Allahot is. A világomat tagadtam meg, ezzel kitaszítva onnan magamat.

Vezekelhetek-e annyit, hogy kapjak valaha feloldozást? Nemcsak azért lettem hontalan, mert valószínűleg egy bombatölcsér éktelenkedik a lakóházam helyén, hanem az emberiség soraiból is kiradíroztam magam a tettemmel.

Felálltam és szinte tébolyultan keringtem a szűkös cellában, néha-néha belebotolva az asszony merevedő testébe. Hisztérikusan felkacagtam, amikor eszembe jutott, hogy pár órával ezelőtt még azon aggódtam, meglátja-e valaki, hogy menstruálok! Ó, Allah!

Amikor rájöttem, annyira ventilálok, hogy mindjárt megőrülök, tudatosan megpróbáltam lecsendesíteni magamat. Nagyon nehezen ment, de tudtam, nem időzhetek itt tovább, ha menekülni akarok. A társai biztosan keresni fogják az… Először automatikusan az áldozat szó jutott eszembe a megölt férfiról, de aztán rájöttem, hogy nem, ő a támadóm volt, én lettem volna az áldozat, ha hagyom magamat.

Megálltam és a kisfiú hangja irányába indultam a lámpással. Amikor lenéztem rá, láttam, hogy ő is az utolsó leheletével küzd az életben maradásért. Sárgás, pergamenhez hasonlóan kiszáradt arcocskájából koravén, hatalmas, fekete szemek néztek rám mindent tudóan. Megdobbant a szívem. Nem hagyhatom itt, akkor biztosan meghal. Tartozom az anyának mint nőtársnak annyival, hogy biztonságos helyre juttatom a nagyjából két hónap körüli gyermekét.

– Gyere, kicsim, nézzük, együtt mire megyünk! – szóltam hozzá félhangosan. A műtéti heg folyamatos vérzése és kínzó fájdalma ellenére éreztem magamban annyi erőt, hogy kimenjek innen, és biztonságosabb helyre meneküljek a csecsemővel együtt. – Ó, Allah, most adj erőt! – fohászkodtam és megfogtam a kisfiút, felmarkoltam a tarisznyámat, és az ajtó felé araszoltam. Amikor a magamhoz szorított csecsemő kutakodó szája a mellkasomhoz ért, akkor jöttem rá, hogy szinte meztelen vagyok, mert a támadóm ronggyá tépte a blúzomat és eltépte a szoknyámat. Megtorpantam, majd letettem a kicsit és a tarisznyát. A halott asszonyhoz léptem. Elmondtam felette egy imát, majd reszkető kézzel, zokogva és öklendezve, helyette szégyellve feltárt pőreségét, levettem a ruháit, és magamra öltöttem. Felvettem a magas szárú, fűzős cipőjét, ami csak egy-két számmal volt nagyobb a lábam méreténél, viszont strapabíró bőrből volt. Letérdeltem mellé, amennyire tudtam, betakartam mezítelen testét a szétszakadt blúzommal és szoknyámmal. Megfogtam a csecsemőt, az asszony felé fordítottam búcsúzóul, majd anyja kendőjével magamra kötöztem őt. Egyik kezemmel ismét megmarkoltam a lámpást, másik kezembe fogtam a tőrt, és bár a szívem a torkomban dobogott, elszántan kiléptem az ajtón.

A pince előtt és a félhomályos lépcsőházban nem volt senki. Tartottam attól, hogy őriznek minket, de úgy tűnt, vagy értéktelenek voltunk fogvatartóink számára vagy portyázni mentek, mert akadálytalanul jutottam fel a ház kijáratáig. A kapu előtt megtorpantam, mert nem tudtam, mire számíthatok az utcán. Rettegtem, de összeszedtem minden bátorságomat és kiléptem. A tűző nap elvakított, kénytelen voltam a kezemet szemellenzőként magam elé emelni, de rájöttem, rossz mozdulatot tettem, mert abban volt a tőr. Visszarántottam a kezemet és a halott asszony bő ruházata alá rejtettem. Letettem a lámpást és úgy pásztáztam végig az utcát, a kapu egyik szárnyának védelmében.

Mindenhol por, üszkös romok, törmelékhalmok, a levegőben égett szag terjengett. Némely ház ablakából füst ömlött a vakítóan kék ég felé. Megtört tekintetű, koszos és szakadt öltözetű emberek lézengtek az utcán, feltételeztem, ők is azt latolgatják, merre menjenek, hol lehetnek biztonságban. Amikor kitisztultak a gondolataim és már nem dübörgött a vér olyan erősen a fülemben, rájöttem, hogy a lakásunkhoz képest a város másik végén vagyok, tehát a lassú, araszoló tempómmal hosszú órákat kell gyalogolnom a melegben, amíg hazaérek. Ha egyáltalán van még hova, rettentett meg a gondolat a környezetemet elnézve.

A kötésem erősen átvérzett, és minden lépésnél úgy éreztem, mintha kést forgatnának a csípőmben, de mentem előre, mert hajtott a vágy, hogy megtudjam, mi történt a családommal, megmaradt-e a házunk és a boltunk. Kapualjról kapualjra osontam, a szám teljesen kiszáradt és most, ebben a relatív nyugalomban éreztem először, hogy mardos az éhség. Bár nem voltam benne biztos, de úgy számoltam, a pincében egy éjszakát töltöttem, tehát második napja nem ettem. Tegnap, mielőtt elindultam a könyvtárba, apám reggelijéből csak a maradék shakshukát kaptam be egy kevés kardamomos kávéval leöblítve. Jogos volt az éhségérzetem.

– Asszonyom, elvihetjük? – érintette meg valaki a vállamat. A nem várt mozdulattól halálra rémültem és a kezemben tartott tőrrel a férfi felé sújtottam, de az elugrott.

– Hé, megőrültél?! Láttuk, hogy gyalogolsz a gyerekkel, mi meg autóval vagyunk, gondoltuk, elviszünk valameddig, de ha nem, hát nem! Ezért nem kell megtámadni! – gurult dühbe a férfi.

Mivel még mindig nem tudtam, hányadán állok a férfival és a vezetőfülkében ülő társával, ezért a teherautó platóját próbáltam feltérképezni, kik utaznak rajta. Kicsit kiengedett a szívem szorítása, amikor megláttam, hogy asszonyok és gyerekek ülnek hátul. Az egyik idősebb nő biztatott, hogy nyugodtan szálljak fel. Hang nem jött ki a számon, de a férfi felé bólintottam, aki a fent ülők segítségével felsegített az autóra, ami visszaállt a városból kifelé menekülő járműkaravánba. Az otthonukat elvesztett emberek a megmaradt vagyonukat a fejükre és hátukra erősített kasokkal gyalogoltak, vagy taligákra, vásári húzós kocsikra, személy- és teherautókra pakolták és úgy próbáltak kijutni a megtépázott városból.

– Honnan jössz és hova mész? – kérdezték a többiek.

A szomjúságtól és lélekben még az imént átélt szörnyűségek hatására, alig találtam a szavakat, nehézkesen forgó nyelvvel válaszoltam.

– Tegnap a Központi Kórház bombatalálata után elraboltak, fogva tartottak, de sikerült elmenekülnöm. Tanárnő vagyok. Mi történt a városban? Kik támadták meg? – érdeklődtem, mert még mindig nem tudtam, ki miatt szabadult el ismét a pokol.

– Úgy hallottuk, a törökök kezdték. Mennyi idős a gyereked? Fiú vagy lány? – faggattak tovább.

Ó, Allah, el is feledkeztem a csöppségről! Biztosan meghalt már! – rémüldöztem, de az mintha megérezte volna, hogy most jött el az ő ideje, felnyivákolt. Az idősebb, kicsit molett, kerek arcú asszony széthúzta a mellemen lévő kendőt és megszemlélte az összeaszott arcocskát. Szó nélkül kikapta ölelő karomból a gyereket és a mellette ülő nőnek adta.

– Szoptasd meg, lányom, ennek elapadt a teje! Biztos az ijedtségtől – fordult hozzám. A fiatalabbik, szinte áttetszően vékony nő engedelmesen mellére tette, a fiúcska szája azonban nem mozdult, pedig az asszony masszírozta az arcát, a szájába tette a mellbimbóját, amiből csak úgy spriccelt a tej. Lassacskán, nagy erőfeszítés árán az élet mégiscsak utat tört magának, és a csecsemő gyámoltalan szopó mozdulatokba kezdett. A teherautó platóján mindenki kieresztett egy hatalmas, addig bent tartott sóhajt.

– Azt tudod, ha nem találkozunk, meghalt volna a fiad? – kérdezte barátságosan az idősebb asszony. – Köszönd Allahnak, hogy a vejem meglátott titeket! A lányomnak, Fatiménak a tegnapi bombázásban meghalt a lánya, ezért van ennyi teje. Jó is, ha megszabadul tőle, nem egészséges az, ha megreked benne.

A Fatime nevű, velem egykorú nő arcán semmi érzelem nem tükröződött. Zavaros tekintetét látva, arra jutottam, hogy a halott asszony kisfiát talán a saját kicsinyének véli. Az jutott eszembe, esetleg jót tennék vele – magammal mindenképp –, ha odaadnám neki a gyereket.

– Én – kezdtem –, én neki adom a babát – nyögtem ki. – Ő nem az… – folytattam volna, de az idősebb nő közbevágott.

– Szó sem lehet róla! Hogy képzeled? Csak megszoptatja, aztán visszaadja! Köszönd meg ezt is Allahnak! Idegen csecsemőt nem fogadunk be a családba, mit szólna Fatime férje? Meg az enyém! Még csak az kéne! Majd szépen elapad a teje, vagy a férje csinál neki gyorsan még egy gyereket, hogy meglegyen a folytonosság. Észre sem veszi majd a különbséget – mutatott az apátiába merülő lányára. – Te meg hogy számolnál el az urad előtt?

– De ő nem az én – próbálkoztam újra, mire dühösen rám legyintett, mintha meg akarna ütni, így beláttam, a fiúcska az én keresztem marad.

Közben odaértünk a városból kivezető útelágazáshoz, ahol le kellett szállnom a teherautóról. A sofőr útbaigazított és azt mondta, ha lassan megyek is, jó órán belül visszaérek Rakka belvárosába. Amikor az autó nagy porfelhőt kavarva elhúzott, egy néptelen, de legalább ismerős helyen találtam magam. Már a pincében nagyon kellett pisilnem, mostanra meg már alig bírtam tartani, így most végiggondoltam a lehetőségeimet. Az még rendben van, hogy lekászálódom valahogy a betonútról és beguggolok a gyér bokrok közé, de mivel tisztítom meg magamat? Letettem az alvó, az evéstől kicsit jobb bőrben lévő csecsemőt a földre és végigturkáltam az anyjától orozott ruhákat. Nem volt benne papírzsebkendő, csak egy árva vászondarab, aminek megörültem. De ekkor bevillant, hogy a gyerek már régóta nagyon büdös, át kellene pelenkázni őt, ezért nem használhatom el a kendőt. A pisilés így több mint kellemetlen volt, de a döntésem szerint tettem, sőt, hálát adtam érte, hogy nincs bennem olyan szilárd táplálék, ami ki akarna jönni, mert akkor lennék csak igazán bajban. Most, hogy megkönnyebbültem, újra erő töltött el. Végül is élek, és csak annyi a dolgom, hogy hazajussak szerető családomhoz.

A kisfiú átpelenkázása viszont mindkettőnknek igazi gyötrelem volt. Mivel még sosem csináltam ilyet, ezért ügyetlen voltam, és valószínűleg fájdalmat is okozhattam vézna kis testének, ahogy gyakorlatlan kezekkel forgatni próbáltam. Olyan gyenge volt, hogy nem tudott sírni, csak hatalmasra tátott, fogatlan szájával némán kiáltott az égre. Hangosan zokogtam, a könnyeim a gyerek koravén arcára potyogtak, annyira sajnáltam őt és magamat is, a halott asszonyt és Fatimét, annak megölt lányát, és az egész rohadt világot, ami ránk hozta ezt a pusztítást.

Hol van ilyenkor Allah, vagy isten, Szent Péter vagy bárki a mama ortodox szentjei közül? – káromoltam magamban még sosem érzett, ádáz dühvel az eget.

És hol vannak ilyenkor az emberek? – susogta fülembe lágyan a sivatag felől érkező szél, de választ senki nem adott rá.

Igaza volt a teherautó sofőrjének. Ahogy számolgattam, nagyjából egy-másfél óra alatt értem vissza a két nappal ezelőtti kiindulási pontomra, a romokban heverő, itt-ott még füstölgő Nemzeti Főkönyvtárhoz, amihez különös, szinte szeretetteljes viszony fűzött. Állítólag már háromévesen megmondtam a szüleimnek, hogy tanító leszek és követeltem, hogy tanítsanak meg olvasni, így már négyévesen faltam a könyveket. Mindent, ami elém került – vagyis amit a szüleim jónak láttak a kezembe adni –, elolvastam, rövidet, hosszút, mesét, történelmi, földrajzi témájú könyveket. Az útleírásokat különösen szerettem, ezért nehéz szívvel bár, de feloldottam a tanítás iránti elkötelezettségemet és hétévesen elhatároztam, hogy felnőttként felfedező és világutazó leszek. Azután mégis a tanári hivatást választottam és nagyon boldog voltam a tanítványaim körében.

Elmondhatatlan veszteségérzettel álltam a lebombázott, tető nélküli, néhol állva maradt, üszkös falak és vádlón az égre meredő oszlopok között, ahol ezer meg ezer könyv hevert, barnásfekete szélű papírdarabokat sodort a langyos szél, égett papír- és enyvszag terjengett. Megrendülten láttam, hogy a valaha méltóságteljesen díszes épületben a külső és belső haderők általi sorozatos támadásokat szerencsésen átvészelő, ott őrzött irodalmi kuriózumok, a történelmünk kincsei, valamint a szír és a kurd nép békés egymás mellett élésének tanúi porrá és hamuvá válva az enyészeté lettek.

Sokáig álltam mozdulatlanul és csendesen sirattam magunkat, de amikor az egyik oszlop mögül egy katona lépett ki fenyegetően elindulva felém, amilyen gyorsan csak tudtam, eliszkoltam és hazafelé vettem az irányt.

Az utcánk közelébe érve az izgatottságom a tetőfokára hágott, a szívem hevesebben kezdett verni az izgalomtól, hogy vajon mit és kit találok otthon. A sarkon megtorpantam, mert döbbenten tapasztaltam, hogy nem tudok befordulni, merthogy nincsen utca. Nemcsak a saroképületet, hanem az úttest bal oldalán lévő egész lakótömböt szétvitte egy találat, csak mély bombatölcsér, fekete falmaradványok és füstölgő romhalmazok jelezték, hogy alig két napja ott még két-háromemeletes házak álltak, amiben emberek élték ilyen-olyan, életnek nevezett mindennapjaikat.

Megdermedtem, a szívemet marokra szorította a félelem. Ennyire nem féltem az elmúlt két nap egyikén sem, még akkor sem, amikor a pincében meg akart erőszakolni az a férfi, és akkor sem, amikor megöltem.

A fájdalmammal és a csecsemővel mit sem törődve, ordítva rohantam valahová a volt utcánk közepére, ahová az otthonomat és a fűszerboltunkat képzeltem. Néhány ténfergőt félrelöktem, és kétségbeesetten kerestem a szüleim és testvéreim nyomát. Kapartam a por és téglakupacokat, eszelősen dobáltam a kezem ügyébe eső kisebb, elszenesedett tárgyakat, égett ruhafoszlányokat. Telement porral a szám és a szemem, a körmeim letörtek, az ujjbegyeim és a térdeim véreztek, ahogy négykézláb, puszta kézzel ástam, kutattam a szeretteim után. Nem tudom, meddig őrjönghettem így, de egyszer csak valaki hátulról erősen lefogta a karjaimat.

– Dzsamila, Dzsamila, hé! Én vagyok, Lotfi! Nyugodj meg! – mondogatta vagy százszor, mire eljutott a tudatomig, hogy a mindenki által szinte ikertestvéremként kezelt bátyám rám talált. Zokogva ugrottam a testvérem nyakába és vállig érő, fekete, göndör haját tekergetve öleltem magamhoz, mint kislányként, ha kimentett valami kellemetlen helyzetből.

– Ó, Lotfi, de örülök, hogy látlak, hol vannak a mamáék? Mondd gyorsan, hova mentek? A vidéki házunkba? Vagy rokonokhoz? Hol vannak? Hova menjek utánuk? – kérdezgettem őt önkívületben az örömtől és a megkönnyebbüléstől, hogy ennyi szörnyűség után egy szeretett ember közelében lehetek. – Értem jöttél? Engem kerestél?

– Dzsamila, most jól figyelj rám! – kért és a hangjában bujkáló szelíd bánatot kiérezve elakadtak a kérdéseim. – Nem mentek sehova a mamáék. Itthon voltak az első támadásnál. Csak te vagy és én. Eltemettem őket. Ma reggel csatlakoztam a kurd felkelőkhöz, most csak elbúcsúzni jöttem vissza a házunkhoz. Örülök, hogy találkoztunk, és elmondhattam ezeket. Úgy neked is könnyebb lesz új életet kezdeni, ha nem keresed őket hiába.

Hallani hallottam, amit a bátyám mondott, de nem értettem. Nem akartam felfogni, hogy azt mondja, a családom meghalt, egyedül maradtam.

– Hazudsz! Csak nem akarod megmondani, hol vannak! – visítottam az arcába. – Mindig is féltékeny voltál rám, mert a mama jobban szeret engem, mint téged!

A bátyám szorosan átölelt, csitított, szinte ringatott a karjában, úgy simogatta a vértől és kosztól összeragadt hajamat, mint amikor kislányként kerékpározni tanultam tőle és elestem. Akkor vigasztalt a mostanihoz hasonló szeretettel.

– Húgocskám, nekem indulnom kell, mert az osztag elmegy nélkülem. Még ki is kell jutnom a városból, mégpedig gyalog – krákogott erősen, hogy beszélni tudjon, mert ő is velem könnyezett. – A motorom odalett – kesergett és ebből végre megértettem, hogy igazat beszél. Kiskora óta a motor volt a mindene, ha tehette, és a mama engedte volna, még a szobájába is beviszi. Esténként elköszönt tőle, és néha, amikor éjszaka felébredt, lement, hogy ellenőrizze, megvan-e. Apám kiürítette a motornak a fűszerbolt melletti kis raktárt, ahol Lotfit a munkája előtt és után állandóan meg lehetett találni. Arról álmodozott, hogy ő lesz az első kurd világbajnok motorversenyző, de álmait az egész életét átszövő hadiállapotban való katonai szolgálat csírájában fojtotta el.

Elkomorodtam és a reményeim szertefoszlottak. Az elválásunkról szóló hírre nem tudtam mit mondani. A bátyám továbbra is szorosan ölelt és csak ekkor vette észre a babát, akiről megint elfeledkeztem. Az azonnali indulást elhalasztva, Lotfi lehúzott egy téglakupacra, én pedig zaklatottan elmeséltem neki, mi történt velem. Amikor ahhoz a részhez értem, hogy majdnem megerőszakolt egy ember, ökölbe szorult a keze és tejeskávé színű arca elsápadt. Amikor megtudta, hogy megöltem, szinte diadalittasan nézett rám, pedig minket, az állandó meghurcoltatások ellenére is büszke kurdokat alapvetően pacifista szemléletben neveltek a szüleink.

– Nehezen mondok ilyet, mert tudod, mennyire imádom a gyerekeket, de próbálj megszabadulni a kicsitől! Azt hallom, az oroszok is beszállnak a török sereg kurdok elleni intervenciójába, Trump meg hazahívta a katonáit és az Uniótól is hiába remélünk segítséget, azok csak tanácskoznak meg a levegőbe dumálnak. Vesztésre állunk ismét, hugi, hiába végeztük el mi a piszkos munkát az Iszlám Állam dzsihádistái ellen, akik már elfertőzték az egész világot. De ez most nem fontos, neked menekülnöd kell, amiben akadályozna a gyerek. Ráadásul idegen gyerek! Ha a tiéd lenne, az más, de így!

– És szerinted mégis hova tegyem?

– A központi mecset épülete még áll. Késő este menj, és amikor nem figyel senki, tedd be az imafülkébe! Próbáld meg, hátha nem veszik észre! Majd csak rátalál valaki, akinek megesik a szíve rajta, ha már úgyis a háláját leróni megy oda.

– Ó, de jó ötlet, hogy ez nekem nem jutott eszembe! – hálálkodtam, mert hirtelen nagyon egyszerűnek tűnt a dolog.

– Mennem kell – állt fel Lotfi.

– És én? Én hova menjek? Merre induljak?

– Nem tudok tanácsot adni, Dzsamila, nincs ötletem. Azt hallottam, az Aleppóból Damaszkuszba vezető, M5-ös úton nem érdemes menni, mert azt a törökök használják, de ennél többet nem tudok mondani neked, ezt is csak feltételezésből mondta valaki.

– Megszakad a szívem, Lotfi, ne hagyj itt! – kérleltem zokogva, de ő felállt, gyengéden eltolt magától, leporolta a ruháját és eltökélten nézett rám.

– Itt van száz amerikai dollár. Jól dugd el! Ne kérdezd, honnan van! Ez most nagyjából negyvenháromezer-ötszáz szír fontot ér. És emlékül neked adom ezt a fényképet, itt találtam, a romok között – nyelt egy nagyot. – Egy karcolás sincs rajta. A mama és a papa van rajta a szerb és horvát rokonsággal, a Lijepben történt házasságkötés utáni fotózkodáson. Milyen szépek és fiatalok voltak, mennyi reménnyel indultak neki az életnek, ó Allah! – csuklott el Lotfi hangja egy pillanatra, de azután megköszörülte a torkát és folytatta a búcsúzkodást. – Ezt pedig a tőr mellé adom – suttogta, és a kendőm rejtekében a kezembe nyomott egy pisztolyt. – Hat golyó van benne. Okkal és okosan, de használd, ha kell! – hunyorított rám bátorítóan. – Remélem, hugi, hogy találkozunk még, talán nem is olyan sokára – vigasztalt a nálam csupán tizenegy hónappal idősebb bátyám még az utolsó szavával is, majd hátat fordított és elment. Akkor láttam őt utoljára.

Letaglózottan kucorogtam a téglahalmon és éreztem, hogy nincs erőm gondolkodni. Üres volt a fejem, a lelkem. És a hasam is, jöttem rá szégyenkezve, hogy ilyen végtelenül szomorú helyzetben is tudok erre gondolni, de hát a gyomrom olyan hangosat korgott, hogy attól a kendőmbe csavart fiúcska is elkezdett nyüszíteni.

A vinnyogó gyerekhang visszatérített a jelenbe. Összeszedtem a gondolataimat. Tehát nincs otthonom, nincs hová mennem, de valahová mégis kell. Huszonhét éves, sebesült nőként egy gyerekkel nem bolyonghatok csak úgy, bele a vakvilágba.

Indulás előtt belenyúltam a tarisznyámba, amiben találtam egy töltőtollat, hiszen a könyvtárba vittem magammal azt is. Amióta megtanultam írni, szerettem gyöngybetűs kézírással rögzíteni a gondolataimat. Gondolatban bocsánatot kértem Anne Franktól, és naplója elejéből kitéptem egy üresebb lapot, a kolofont. A piszkos, véres, körömnélküli kezemmel a fájdalomtól ákombákomra sikeredett írással róttam a könnyeimtől maszatossá váló lapra, hogy itt élt Dzsilali és Hilal El Haddad és családja. A lapot négyrét hajtottam, megcsókoltam, végigsimítottam és betettem egy tégla alá. Nem messze az általam kialakított egyszerű emlékhelytől, váratlanul megláttam a ház bombázása után is állva maradt, egy szál tűzpiros, Égőszerelemnek nevezett kakukkszegfűt, ami valami rejtélyes okból októberben még mindig teljes díszében pompázott. Óvatosan letéptem a csodás virág fejét a majd’ egy méter hosszú száráról. A számhoz emeltem a mama kedvenc kerti virágát, majd belerejtettem a tarisznyámba. Éreztem, hogy a mama üzent nekem ezzel és reménykedtem, hogy amíg otthonra lelek, ahol elültethetem, addig meg tudom őrizni.

Lassan felálltam, amennyire a sebesülésemtől tudtam, kiegyenesedtem. Lehajtott fejjel elmondtam egy utolsó imát a szüleimért, a testvéreimért és azokért az ismerősökért, barátokért, akik itt laktak a szomszédságunkban, és akikkel oly sok reményvesztett, de szép időt is átéltem. Tudtam, mindez elmúlt, most nincs ideje a bánatnak, az emlékezésnek, most annak jött el az ideje, hogy kitaláljam, merre induljak tovább, mert az életben maradásom a tét.

„Csak menekülni kívántunk és biztos helyre kerülni.”

Megkeményítettem a lelkemet, és a veszteség okozta szomorúságot és gyengeséget szívemnek egy távoli zugába űztem, amit jó ideig nem szándékoztam megnyitni. A száz dollárt a kendőm alatt betettem a naplóba, amit visszatettem a fiúcska hátához támasztéknak.

A racionális tevékenység hatására a kusza gondolataim szinte metszően kristálytiszta tervvé kovácsolódtak.

Először keresek vizet, megmosakszom, mert már harmadik napja marja az izzadság a sebes testemet. Mosdás után a kisfiút is megtisztogatom, hogy jobb színben tűnjön fel a megtalálója előtt, hátha úgy gyorsabban megszánják, és megitatom őt, nehogy kiszáradjon, amíg rátalálnak, majd leteszem őt a mecsetben, az imafülkében.

Azután elindulok Európába – néztem az esküvői fotóra –, de nem az angolokhoz, németekhez, franciákhoz vagy északra, hanem anyám szülőföldjére, ahogy ő nevezte, Jugoszláviába, a mostani Horvátországba, közelebbről a Földközi tengeren fekvő, Brač szigetre, Lijep városába, ahol tudomásom szerint a rokonaim éltek. Talán még életben van a nagynéném és a férje, meg az ő gyerekeik, az én unokatestvéreim, akikkel a mama, ha ritkán is, de levelezett és tartotta a kapcsolatot. Talán állást is találhatok ott, elvégre egyetemet végzett, angol és testnevelés szakos tanárnő vagyok, kicsit beszélek még németül, franciául és szerbül, horvátul is. Fiatal vagyok és erős, már persze, ha a csípőmön esett sebesülésből kigyógyulok és nem lesz vérmérgezés az előbbi kaparászásból – szőttem tovább a tervemet, a könyékig mocskos és véres, körömnélküli kezeimet bámulva. De merre menjek vajon? Észak felé nyilván nem, hiszen oda már bevették magukat a törökök, tehát csak dél felé indulhatok. Irakba sem érdemes menni, ott is folyamatos belpolitikai viszály és polgárháború dúl, aminek a kiindulópontja most a nép elkeseredettsége. Tizenhat éve szabadultak meg a tömeggyilkos Szaddámtól, de azóta egy még korruptabb, népnyúzó erő került hatalomra. Akkor vajon merre? – tűnődtem.

A mobiltelefonomat már a kórházban sem találtam, elveszhetett vagy ellopták, ezért magam elé képzeltem a térképet. Mivel a tenger felé igyekszem, ezért nyugatra kell indulnom, és majd csak aztán tarthatok délnek. Tehát először Aleppóba megyek – határoztam el. Onnan viszont, mivel a damaszkuszi, nemzetközi úton nem mehetek, a hatvanason fogok dél felé menni Idlebig. Az első szakasz célja a tengerparti Latakia – terveztem, onnan pedig Cipruson keresztül juthatok a legrövidebb úton Szicíliába. Ha kiderül, hogy nem tudok Cipruson átkelni, akkor inkább Libanonba megyek le, egészen Bejrútig és ott szállok hajóra. Bár ott is belviszály dúl, folyamatosak a tüntetések, de onnan talán eljuthatok egészen az olasz partokig! Utána pedig már csak egy szerencsés ugrás kérdése, hogy átjussak Bračra, Lijepbe! – soroltam magamban az útvonal megállóit, mintha csak egy kényelmes, fizetett világkörüli útra indulva írnám az útitervet.

Ahogy fejben többször végigmentem a menekülőutak mindegyikén, be kellett látnom, valóban az általam kitalált, első útvonal a legcélszerűbb. Ha másfelé indulok, cseberből vederbe eshetek, mert a politikai okból vagy vallási kirekesztés miatt menekülő, új hazát keresők, a kitaszítottak és az árvák számára is teljesen mindegy, hogy önkényuralom vagy idegen hatalom uralkodik, felkent totalitárius rezsim pusztít vagy a szent demokrácia álcája alatt gyilkolnak testet-lelket, illetve akár a liberalizmus is lehet a vezető irányzat, ha az nyomorba dönt, akkor menekülni kell előle. Nincs politikai vagy vallási okból fakadó szír, iraki, iráni vagy libanoni kín, sőt, még török se, csak emberi fájdalom van.

A nem létező sarokról utoljára pillantottam vissza a szülőházam hűlt helyére és sajgó sebem ellenére kihúzva magamat, fejemet felemelve megfogadtam, hogy a saját eszközeimmel küzdeni fogok a népirtó megszállás ellen, ahogy apám, mert azt akarom, hogy büszke legyen rám a síron túl is a mamával együtt. Ők a fizikai elnyomás elleni és a gondolatszabadság jegyében neveltek fel, és sosem kívánták elhagyni Szíriát, még 2014-ben, az Iszlám Állam terrorjának legsötétebb napjaiban sem. Végső nyughelyük is itt van szeretett földjükön, valahol az otthonuk romjai mellett.

A baba a kendőmben rángatózni kezdett, ettől megijedtem, mert feltételeztem, hogy az utolsókat rúgja szegény. Amennyire tudtam, kapkodtam a lábamat, így erősen sántikálva, de szinte ügettem a mecset felé. Rakka ezen részén viszonylagos nyugalom volt, sehol nem hallatszott fegyverropogás, gránát vagy bombabecsapódás hangja sem, viszont hatalmas emberáradat hömpölygött az utcán és velem együtt igyekezett kijutni a városból. Siettem, mert én is ki akartam használni a békés menekülés lehetőségét, de előbb a fiúcskát akartam biztonságban tudni. Igaz, hogy a bátyám azt tanácsolta, késő este vigyem, amikor nagyobb eséllyel tudom becsempészni a kicsit, de éreztem, nincs annyi időm, és nem is tudtam volna sötétedésig hol vesztegelni.

Amint megláttam a központi mecset épületét, bevillant egy emlék. Olyan tizenkét év körüli lehetettem, amikor kérdésként először megfogalmazódott bennem, hogy a nők és a férfiak vajon miért járnak nemek szerint elkülönülve imádkozni. Mivel szerintem a papa volt a világon a legokosabb, ezért átszaladtam hozzá a fűszerboltba és megkérdeztem. A mama utánam kiabált, hogy ne zavarjam apámat a munkája közben butaságokkal, de a papa leintette őt és elmagyarázta nekem. „Mila, ez egy ősi törvény. Azért van így, hogy ti, a nők, a szépségetekkel ne vonjátok el a figyelmünket Allahhal való kapcsolatunkról, és ne feledkezzünk meg az ima fontosságáról. Meg aztán azért is – tette hozzá elboruló tekintettel –, hogy megvédjünk titeket az illetlen pillantásoktól, érintésektől, a zaklatástól.”

Nekem először akkor mondta férfi, hogy szép vagyok – motyogtam, miközben a tömeggel odasodródtam a mecsethez, ahova szinte alig fértem be, annyian akartak imát mondani vagy éppen szusszanni egyet a továbbindulás előtt.

Már többször majdnem sikerült az imafülkéhez vergődnöm, de a férfiak folyton félrelöktek. Valahogy mégis sikerült, bejutottam, behúztam a függönyt és erősen reméltem, senki nem fog megzavarni.

Tévedtem. Ahogy ott térdeltem, és próbáltam titokban a fiúcskát elhelyezni úgy, hogy senki ne lépjen rá, egy kövér, gazdagon öltözött, de megtépázott öltözetű asszony szinte rám zuhanva esett be hozzám. Azonnal meglátta, hogy min ügyködöm, ettől nagy, fekete szemei rémülten meredtek rám. Kicsit hátratoltam a kendőmet, hogy lássa az arcomat, amit nemrég, Lotfi tanácsára, még a házunknál, porral elegyített köpésemmel kentem be, hogy ne látszódjék, milyen fiatal vagyok.

Egy pillanatra összekapcsolódott a tekintetünk. Csodálkozva és zavarodottan nézett anyámtól örökölt égszínkék szemembe, én pedig rájöttem, ő az Iszlám Állam egyik vezetőjének közismert asszonya, aki most valószínűleg menekül a városból. A teherautón kaptam el pár szót erről. Nagyon sokan éltek Rakkában, de úgy látszik, most kitelt az idejük.

– Add ide a babát! – szólalt meg hirtelen lágy, anyai hangon és húsos karját kinyújtotta felém.

– Miért? – lepődtem meg.

– Biztonságba tudom helyezni, van testőröm is. Látják, hogy gyerekkel vagyok, könnyebben utat engednek.

– Nehogy azt hidd! – ellenkeztem számomra is valami érthetetlen makacssággal, és magamhoz szorítottam a félholt kisfiút.

– Add ide! Add nekem! – rimánkodott. – Úgyis itt hagynád, akkor nem mindegy neked?

– Nem. Gyilkosnak nem adom – sziszegtem az arcába. A gyilkos szóra kinyitotta, majd becsukta száját, de csak nem adta fel, folytatta a győzködést.

– Ha letetted volna a babát, és utánad jövök be, simán felkapom és elviszem. Úgysem tudnád meg soha, kihez került.

Kintről egyre sürgetőbb hangok törtek be hozzánk, de még mindig hezitáltam.

– Meghalt a kisfiam! Elszakították tőlem, a karomból tépték ki és meggyilkolták, amikor elvitték a férjemet – sírta el magát. – Etetni is tudom, van tejem, add már! Látom, nincs sok hátra neki. Éhen fog halni, pedig én jól tudnám tartani – hüppögte és láttam rajta, eltökélte, hogy az élete árán is védelmezni fogja a halott asszony gyermekét. Az, hogy ő merre megy, hogy nem ölik-e meg az első utcasarkon a gyerekkel együtt, arra nincs biztosíték, minthogy arra sem, hogy az imafülkében még a kiszáradása előtt rátalálnának a gyerekre. Nekem meg mindenképpen el kell jutnom Lijepbe, semmiképpen nem vihetem tovább ezt az alig élő kis lényt.

Átnyújtottam a babát az asszonynak. Ő mohón kapott utána, a fiúcskát a mellére szorította, fekete szemeiből hála sugárzott, és mielőtt kisurrant volna az imafülkéből, a kezembe nyomott egy foszladozó szalvétába burkolt csomagot. Megszagoltam és megindult a nyálelválasztásom. Étel! – ujjongott némán a testem. Az evés puszta gondolatára is megerősödtem és azon igyekeztem, hogy mielőbb olyan helyre érjek, ahol nyugodtan el tudom fogyasztani, amit kaptam. Azt találtam ki, hogy ha odaférek, a mecset egyik sarkában, a szószék mellett elkerített helyen próbálkozom, ahol békeidőben az elöljáró és családtagjaik szoktak elkülönülten imádkozni. Ez tabuhely az olyan pórnépnek, mint én, ezért most kíváncsian törekedtem arrafelé. Valóban, a mecsetben egymást taposók, még a végveszély óráiban is tiszteletben tartották a pici territóriumot, ezért amennyire tudtam, összehúzva magamat, lekuporodtam a sarokban és elővettem a tarisznyából a csomagot. A szalvétában egy szendvicset találtam, amiben arab kenyér és a hegyekben vagy a sivatagban való bujkáláskor előszeretettel fogyasztott, sózott és szárított tevehús volt. Mivel már három napja nem ettem, ezért az első falatot szinte rágás nélkül nyeltem le, ami azzal a lendülettel vissza is jött. Amikor abbahagytam az öklendezést, reszkető kézzel az éhség késztető sürgetésétől, de nyugalmat erőltetve magamra, apró falatokban, fogaimmal szinte pépesre őrölve a kőkeményre száradt húst és a szikkadt kenyeret, ettem. Megszűnt a külvilág abban a pár percben. A zajok és robajok, az emberek vitáinak és imáinak hangja nem jutott el hozzám, és a köröttem lévők lökdösődésével mit sem törődve, lehunyt szemmel csak haraptam, rágtam és nyeltem az ízetlen, száraz szendvicset. Amikor végeztem, összegörnyedve pihentem és imádkoztam pár percet, megköszönve az életmentő ételt. Abban bíztam, hogy a fiúcska életben marad az asszonynál, aki engem is megmentett ezzel a pár falattal. A hálaimádság után nem volt maradásom sem a mecsetben, sem a városban. Ki kellett lépnem és végre el kellett indulnom a tenger felé.

Felegyenesedtem, a kifelé áramló tömeggel odaküzdöttem magam a mecset előtt gyengén csordogáló forráshoz, hátratoltam a kendőmet és nyeldekeltem pár korty vizet, ezzel indulásra készen álltam… … …

Tartalom

Előhang

Rakka, 2019. október 9.

Aleppo felé

Latakia felé

Latakia

Nyugat-Tripoli felé – (Libanon)

Larnaka felé – (Ciprus)

Poli Crysochous felé (Ciprus)

Szicília felé – a tengeren

Szicília felé (A tengerben)

Szicília (Messina) felé
– Az Ocean Viking mentőhajón

Lijep

Utóhangok

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2021.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Toldi Veronika
A borítót Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 468 257 8

kalligram.libricsoport.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Stint Ultra Condensed – SIL Open Font Licence