Óhatatlanul is elámulok azon a csaknem húsz éven át tartó szövevényes úton, amelyet Abba járt be élete során attól a pillanattól kezdve, hogy 1942 augusztusának végén elmenekült otthonról, egészen a náci gonosztevő, Adolph Eichmann ellen 1962 májusának végén hozott bírósági ítéletig.

Ezekben az években Abba, az apám, kegyetlen bánásmódban részesült náci rabszolgából az SS-Obersturmbannführer személyes őrévé vált, és az ítélet-végrehajtásáig gondoskodott biztonságáról.

Abba életének elbeszélése egy nagyon fontos elvet tükröz, és már csak azért is érdemes volt tintával beborítani az oldalakat, majd rendszerezni, és könyvbe kötni a lapokat, hogy az olvasók tanulhassanak erkölcsi helytállásából, és a jövőben ők is magukénak tudhassák.

Ajánlom ezt a könyvet…

…a főhősnek, az én drága, megboldogult édesapámnak, Smuel Blumenfeldnek, aki életének még zsenge, formálódó második évtizedében végignézte a családja eltűnését, és akinek 1945 májusában nem volt más választása, mint szembenézni a ténnyel, hogy árva lett, megfosztották a családjától és a barátaitól, és nem maradt otthona, ahova visszatérhetne.

A Grasping at Life élharcosaként és hőseként többször is a gyógyulás nehéz útját választotta. Az élete hátralevő részét annak szentelte, hogy gondoskodjon kis családunkról: az anyámról, a nővéremről és rólam. Szorgalomra, tisztességre és a mások iránti szeretetre nevelt minket. Kemény munkával, lépésről lépésre, apránként építette újra a családi örökséget, összefonva a saját családja és a holokauszt áldozatainak emlékét.

Hálás vagyok Ist-nnek, amiért Abba hosszú életet élt, és láthatta, ahogy az élete munkája beteljesedik. Láthatta, ahogy a gyermekei felnőnek, saját családot alapítanak, és felnevelik az unokáit és dédunokáit.

Bár a rehabilitációra összpontosított, egy pillanatra sem feledkezett meg a fogadalmáról, hogy emlékezni fog a családjára, a szomszédjaira és a barátaira, akik nem tudtak szembeszállni náci uraikkal, és akiket az emberiség legaljasabbjai iszonytató módon legyilkoltak a holokauszt során.

Abba arra fordította az energiáit, hogy megörökítse azok emlékét, akiket a terror korszaka érintett. Ez a projekt az én szerény hozzájárulásom a fogadalma betartásához.

Ajánlom még e könyvet drága édesanyámnak, Rivka Blumenfeldnek, aki mindig mellettem állt, és feltétel nélkül támogatott, még akkor is, amikor nagyon „csintalan” fiú voltam, ahogy ő nevezett. Mondhatni, a családunkban ő volt „Izrael sziklája”, és mindannyian tudtuk, hogy mindig számíthatunk rá. Ő volt az, aki mindvégig bátorított, képletesen szólva a hátán cipelt azokon a napokon, amikor mászni is alig tudtam, majd elengedett, amikor eljött az idő, és hagyta, hogy előrerohanjak és kivirágozzak. Az anyám holokauszttörténete más jellegű, de időrendben párhuzamosan halad Abbáéval, bár Litvánia városain és erdőségein keresztül.

Irisnek, elképesztő feleségemnek, akinek társasága végigkísért az életen, és aki rávilágított arra, hogyan lehet különbséget tenni jó és rossz között. Hűséges odaadással számolta fel az akadályokat, és kemény munkával kikövezte közös utazásunk útját. Együtt építettünk fel egy szeretettel teli, meleg otthont. Szeretőn támogattuk a gyerekeinket, és kölcsönös tisztelettel gondoskodtunk egymásról.

Három csodálatos gyermekemnek, Mornak, Ashley Haschlának és Danielnek, akik a legfontosabbak az életemben. Mind tudják, mekkora felelősséggel tartozunk a jövő nemzedékeinek. Irisszel együtt segítenek hordozni az egyéni és kollektív emlékezetünk fáklyáit Izraelben, gondoskodva arról, hogy eljussanak a jövő generációihoz, és kihangsúlyozzák függetlenségünket, amelyet soha nem vehetünk természetesnek, és minden körülmények között kötelességünk megőrizni.

Oren Cohen Ninio festőnek és szobrásznak, aki türelmesen, ugyanakkor figyelmesen hallgatta a történeteimet, és ösztönzött, buzdított még akkor is, amikor kimerültnek éreztem magam, és akinek hozzájárulása ehhez a könyvhöz nélkülözhetetlennek bizonyult. Orennek megvannak a saját holokauszttörténetei, mégis segített megformálni e könyvet, Abba ifjúkori élményeit, és miközben a szívembe égtek, megható, vizuális művé alakította, olyan illusztrációkkal egészítve ki, amelyek kibővítik és elmélyítik a leírt eseményekkel való kapcsolatot. Nélküle sosem értem volna célba, és nem tudtam volna kiadatni a könyvemet. Szívből köszönöm!

A nácik által 1942 nyarán kiirtott proszowicei zsidó közösségnek, egynek a több ezer hasonló közül, amelyeket a holokauszt során pusztítottak el. Proszowice lakóinak leszármazottaiként kötelességünk elmondani a közösségünk történetét, hogy akik meghallgatják, tudjanak mindazon borzalmakról, amelyeket a nácik követtek el az úgynevezett „felvilágosult módszereikkel” Európa-szerte és Észak-Afrikában, még ha sokan inkább el is felejtenék azokat az időket. Azáltal, hogy megemlékezünk róluk, és örökkön emlékezünk rájuk, továbbra is teljesíteni fogjuk a kötelességünket azokkal szemben, akiknek az életét idő előtt kioltották.

Zsidó szavak szójegyzéke

Megjegyzések a könyvben használt zsidó kifejezésekről.

Az „Ist-n” szót azért írjuk így, mert e nevet a héber sosem írja le teljes egészében. Ez biztosítja, hogy a szent nevet írott formájában sose lehessen meggyalázni, sem véletlenül, sem szándékosan. A szó ilyetén írásával a könyv tiszteletben tartja ezt a zsidó hagyományt, amelyet a családunk, valamint Abba gyermekkori közössége mindig is nagy becsben tartott, és gondosan őrzött.

Egyéb gyakran használt szavak:

Abba

Az apa héberül. Ezt a szót használva nőttem fel, és a saját apámra utalok vele.

Alija

Héber: bevándorlás Izraelbe.

Gemára

Rabbinikus kommentár a Misnához, amely a Talmud második részét alkotja.

Haggáda

A pészah első estéjén felolvasott szöveg.

Kaddis

A gyászolók imája.

Héder

Iskola kisgyermekeknek, ahol a tanulmányok középpontjában a zsidó szövegek állnak.

Kipa

Kis, kerek sapka.

Magén Dávid

Dávid-csillag.

Macesz

A pészahkor fogyasztott kovásztalan kenyér (2Móz 12:39).

Mezüze

Bizonyos bibliai verseket tartalmazó kicsi, összetekert pergamen, amelyet díszes tartóba helyezve a zsidó házak és épületek ajtóoszlopára erősítenek (5Móz 6:9).

OBM

Az áldott emlékezetű.

Pészah

A zsidó húsvét hétnapos ünnepe (2Móz 12)

Rós ha-sána

A zsidó újév (általában szeptember közepére esik – 3Móz 23:24).

Sabba

Héber: nagyapa.

Sábesz

Nyugalomnap, amelyet a zsidók péntek este és szombaton tartanak meg.

Soá

Héber szó a holokausztra.

Sziddur

Zsidó imakönyv.

Tálesz

Imakendő (4Móz 15:38)

Táte

Jiddisül: apa. Abba így emlegette az apját.

Tefilin

Bibliai verseket tartalmazó, bőrből készült szíj, amelyet a hétköznap reggeli ima alatt viseltek a karon és a fejen (2Móz 13:9, 16).

Cicesz

Ruha, mind a négy sarkánál meghatározott módon csomózott szálakkal (4Móz 15:38).

Jom kippur

Az engesztelés napja, amely tíz nappal a rós ha-sána utánra esik (3Móz 16:29).

Bevezetés

Tegyenek félre mindent, amit a holokausztról általánosan tudtak! Igen, a családom holokauszttörténete – és az enyém is –, akárcsak oly sokaké, a gyásszal és a halállal vívott küzdelem története, a megtépázott emlékeké, amelyek mégis élesek, mint a borotva, és időnként monotonnak és kimerítőnek tűnnek, tele félelemmel, borzalommal és bizonytalansággal. Mégis meghívom önöket, hogy vegyenek részt ezen a gyakran kanyargós utazáson Abbával és velem, miközben ide-oda cikázva haladunk át az idő és a tér határain, mélyen a gonosz szemébe nézünk, és könyörületre vágyunk. Az előttünk álló út nem egyszerű, de ígérem, hogy jelentőségteljes és számos értéket hordoz.

A lengyelországi Proszowice községből származó zsidók deportálására 1942. augusztus 29-én került sor, ami a héber naptár szerint 5702. Elúl 16-ának felel meg. Szombat volt: a zsidók számára ez a szent sábesz, a pihenés napja. Abba akkor fiatal fiúként megfogadta, ha életben marad, mindent megtesz azért, hogy megőrizze a családja, a barátai és a város zsidó lakosainak emlékét.

Proszowice eltörlése a II. világháború előtti, nemzedékek óta Lengyelországban élő teljes zsidó lakosság elpusztítását szimbolizálja. A város mintegy kétezer zsidó lakosát – a teljes lakosság több mint felét – összeterelték, és a legkülönfélébb módszerekkel megölték. A háború végeztével kiderült, hogy csak körülbelül százötven zsidó maradt életben, akik közül ma, amikor ezeket a sorokat írom, már csupán hárman élnek, köztük Abba. A túlélők annak szentelték az életüket, hogy elmeséljék a városuk történetét. Úgy nőttem fel, hogy hallgattam Abba történeteit ezekről az eseményekről, amelyek jól mutatták, milyen szorosan összefonódott az élete a város létével.

Amikor eljött Proszowice elpusztításának 78. évfordulója, úgy döntöttem, egy korai vázlat formájában mutatom be Abbának a történeteit, elmondva neki, hogyan szívtam magamba és értettem meg őket, miközben felnőttem. Több okból jegyeztem le. Először is az eljövendő második, harmadik és negyedik generáció gyermekei számára, ha szeretnék megismerni a történteket, mert a kérdéseiket valószínűleg már nem tehetik fel azoknak, akik első kézből származó tapasztalatokkal rendelkeznek.

A második ok, hogy az elmúlt években a túlélők családjai is részt vettek az arról folytatott eszmecserékben, hogy mennyire fontos a holokauszttúlélők részéről, hogy megnyíljanak. A túlélők számos gyermeke szembesült azzal, hogy a szülei összeszorították a szájukat, és makacsul, bár érthető módon, egy szót sem voltak hajlandóak szólni a borzalmakról. Mindazonáltal a második generáció magába szívta a mérhetetlen gyászt, és szükségét érzi annak, hogy megismerje azokat a részleteket, amelyek ilyen óriási hatást gyakoroltak az életükre.

Ezzel szemben Abba sosem hallgatott az eseményekről, és aktívan részt vett abban, hogy az áldozatok emléke tovább éljen. Gyermekként éveken át ittam magamba ezeket a történeteket, de nem voltak meg a kellő eszközeim, hogy megbirkózzak a borzalommal és a szégyenkezéssel. Minden történetet elraktároztam az elmémben. Most próbálom feldolgozni, és hírül adni… de lehet, hogy ehhez már túl késő? Abba ezt a mantrát mondogatta: „Aki ott volt, annak nincs szüksége magyarázatra, aki pedig nem, az sosem lesz képes megérteni.”

A harmadik ok a történelmi igazságunk iránti elkötelezettségem és a pedagógusi elhivatottságom, hogy megmutassam ezt az igazságot az utánunk következő generációknak, így gondoskodva arról, hogy ők is megértsék e szörnyű évek üzenetét, és tovább dolgozzanak azon, hogy megvédjék és megőrizzék, amink van. Amit botor módon már magától értetődőnek hiszünk.

Abba sok évvel ezelőtt megírta és megosztotta velem tanúságtételét, a szavamat véve, hogy a halála után közzéteszem. Úgy döntöttem, hogy – amíg még él – elmesélem a saját történetemet: az övé alapján, de az én szemszögemből. De időközben elhunyt, így ez a könyv az ő életének tanúságtétele.

Hogy a történteket elérhetőbbé tegyem, nyitottam egy Facebook-oldalt „A holokauszttól a megújulásig” (From Holocaust to Revival) címmel, ahol hozzászólásokat lehet írni, és a város túlélőinek ténykedéseit is követhetik.

Végezetül, tisztában vagyok vele, hogy az itt szereplő történetek, amelyeket az Abba által mesélt módon hallottam és értelmeztem, magukban hordozzák a saját, kezdetben gyermeki, majd később felnőttkori gondolataimat, meglátásaimat. Ezek a kiegészítések nem neki tulajdoníthatók.

Arie Blumenfeld

Smuel Blumenfeld, 1945. június

Előszó

Gyermekként – sok akkori barátomhoz hasonlóan – én sem hallottam pontos részleteket arról, milyen hatással volt a holokauszt az európai zsidókra. Leginkább csak burkolt célozgatások hangzottak el, amelyek mégis elég erőteljesek voltak ahhoz, hogy beszivárogjanak a tudatunkba. Vékony, rakoncátlan, szőke hajú és kék szemű voltam. Számtalanszor hallottam a szüleim barátaitól, akik többsége szintén kék, tetovált számokat viseltek a karjukon, hogy azt mondják: „Annyira nem tűnik zsidónak, hogy biztosan életben maradt volna.” Vagy: „Olyan sovány, hogy betegnek tűnik.” Mindkét megjegyzés rejtett, ugyanakkor éles és egyértelmű utalást hordozott.

A szüleim mindketten elvesztették az egész családjukat a holokauszt során. Abba volt az elsőszülött fiú, és öt testvér követte, akiket a nácik mind meggyilkoltak. Gyerekként annyira zavart a rokonok hiánya, hogy a szüleim minden barátját „nénikémnek” vagy „bácsikámnak” hívtam. A mienkkel szomszédos épületben egy nagy tunéziai család lakott, sok gyerekkel és két nagymamával – mindannyian ugyanabban a házban –, és számtalan rokon jött-ment. Ez még megrendítőbbé tette a saját rokonságom hiányát. Nagyon irigy voltam.

Felnőttként olyan nőt vettem feleségül, akinek hét testvére volt, és egy pillanat alatt hatalmas családra tettem szert. Így kompenzáltam.

Nem meglepő, hogy gyerekként nem nagyon érdekelt a holokauszt. Egyszerűen az életem szerves részét képezte. Abba egyike volt a túlélőknek, aki arról beszélt, hogyan kell megbirkózni a súlyos traumákkal. Sokat beszélt a családjáról, az életről a városban, és elsőszülöttjét, a nővéremet a németek által Lengyelországban meggyilkolt édesanyjáról nevezte el. Én az anyai nagyapám után kaptam a nevem, akit Litvániában öltek meg.

Izraeli tanárként csatlakoztam az 1993-as Élet Menete lengyelországi küldöttségéhez, elkísérve a diákjaimat. Abba is eljött, mint túlélő, aki tanúságot tudott tenni. Akkortájt a Lengyelországban tett iskolai kirándulások közel sem voltak olyan jól szervezettek, mint manapság, és az ötlet, hogy egy túlélőt vigyünk magunkkal, arra is lehetőséget kínált számomra, hogy elmenjek Abbával a szülővárosába. Az iskolai kirándulás alatt kiválasztottunk egy napot, és videókameránkkal felszerelkezve béreltünk egy sofőrt. Elindultunk Proszowicébe, amely mintegy harminc kilométerre fekszik Krakkótól, ahova Abba és családja a holokauszt idején költözött. Minél közelebb értünk Proszowicéhez, úgy vált az út egyre keskenyebbé és elhanyagoltabbá. Olyan volt, mintha beléptünk volna egy időalagútba, és az évek visszafelé haladnának.

Egyértelműen látszott, hogy vidéki úton járunk, mivel Krakkó többszintes, szorosan egymás mellett álló lakóházainak már nyoma sem volt. Helyettük mezőgazdasági területek húzódtak előttünk. Különféle terményekkel teli hatalmas földterületek, köztük a sűrű facsoportoktól a burjánzó erdőkig mindenfélével. Itt-ott tanyák kisebb csoportjai tűntek fel. Proszowice jó okkal számított közismertnek Krakkó gazdag lakosai között úgy, mint a nyári vakációk egyik legjobb úti célja. A levegő friss volt, a légkör tipikusan zsidós, és ahogy arra Abba gyakorta emlékeztetett minket, semmi sem hasonlított a „proszowinkai macesz”, a Lengyelország-szerte híres kovásztalan pészahi kenyér ízéhez.

A város bejáratánál már látszott a zsidó temető: egy nem túl nagy terület, amelyet fémrudakból készült, és igencsak elhanyagolt, helyenként átszakadt kerítés zárt körül. Az úttól hasonlóan gondozatlan ösvény vezetett a kapu három, fehér vakolattal bevont kőoszlopához. Ha egy kicsit is megkapargatták, a vakolat lepergett, felfedve a régi zöld festéket. Az oszlopok között két kapu állt: a keskenyebb a látogatók számára, míg a szélesebb kétszárnyún a járművek közlekedhettek. A kapukra három nagy Dávid-csillagot hegesztettek, mindegyiket egy körön belül helyezve el.

Az egyik oszlopon lengyel nyelvű tábla figyelmeztette a látogatókat: „Az UNESCO által védett terület.” A táblát a háború előtti Proszowicében született, majd azt követően Németországba költözött Nátán Joskowicz nyomására helyezték el. 1942 és 1986 között egyetlen zsidó sem érkezett a térségbe. Ő volt az első, aki 1986-ban, a Lengyelország és Izrael közötti diplomáciai kapcsolatok megújításakor ellátogatott ide. Nátán fáradhatatlanul dolgozott az itteni temető helyreállításán, amelyet a háború alatt és az az utáni időszakban mindvégig fosztogattak. Hét sírkövet restaurált, és a temető főútvonala mentén állította fel őket, néma tanúságként egy egész közösségről, amelyet a holokauszt során kiirtottak. A pénzt a város időközben az Egyesült Államokba emigrált túlélőitől gyűjtötte össze, akik szintén vele együtt dolgoztak azon, hogy az UNESCO elismerje és védje a helyszínt. Abba volt a második zsidó, aki a háború után ellátogatott a proszowicei zsidó temetőbe.

Ottjártunkkor egy nagy horogkereszt és egy felháborítóan megfogalmazott zsidóellenes graffiti – a helyi antiszemiták műve – mutatta arcátlanul, hogy a vidéken még mindig mennyire terjeng a gyűlölet.

A látogatásunk volt a harmadik alkalom, amikor zsidók jártak a városban. Abba akkor járt ott másodszor. Némi erőfeszítéssel sikerült átmásznunk a zárt kapun. A látvány keményen szíven ütött minket, és világosan megmutatta, hogyan viszonyulnak a helyiek a zsidókhoz, akik oly sokáig éltek ott. A területet benőtte a növényzet. Mintha a gaz el akarná rejteni a szégyent: összetört sírkövek, felforgatott sírok és szétszórt sírkődarabok. De ami a legrosszabb, hogy még a helyreállított sírkövek sorát is összetörték. A helyükön kődarabok szegélyezték az utat. Teljesen megdöbbentem. Próbáltam felfogni a barbarizmust. És igyekeztem rájönni, hogyan láthatja a dolgot Abba.

– Arie – szólt oda nekem –, ez azért van, mert ezerkilencszáznegyvenkettő óta nem élnek itt zsidók.

Az okfejtése tükrözte a kettőnk közötti különbséget: ő megtapasztalta az antiszemitizmus legrosszabb formáját, ezért képes volt az antiszemita cselekedeteket a súlyosságuk szerint kategorizálni. Bár szentségtörésnek tartotta a sírok meggyalázását, maga a tett a kövekre irányult, míg neki élénk emlékei voltak az embertársai ellen elkövetett ilyen cselekedetekről. Bár én is tudom, milyen érzés, ha az ellenség gyűlöl minket, nem igazán tapasztaltam meg azt a vak gyűlölet vezérelte antiszemitizmust, amely pusztán azért irányul ellenem, mert zsidó vagyok, vagy egy élettelen tárgy ellen, mert a zsidóságot képviseli.

A temetőben körbejárva óvatosan megfordítottam a köveket, elolvastam a véseteket, próbálva megbirkózni a feltáruló képekkel. Abbára pillantottam. Láttam fellángolni az intuíció szikráját, ugyanazokat az erős ösztönöket, amelyek életben tartották a holokauszt alatt. Tudtam, hogy fizikailag itt van, de az elméje már előreszáguldott. Szinte hallottam a fogaskerekek zakatolását az agyában. Míg én a városlakók múltját gyászoltam, ő a jövőt építette. Kétségkívül ez a képessége segített neki túlélni a haláltáborokat. Bizonyára veleszületett tulajdonság lehetett, de kemény ütések iskolájában csiszolták finomra, ahol végül kiválóan teljesített.

Elmondtuk a jizkor emlékimát, és egyfajta megemlékezési szertartást tartottunk. Abba elmondta a kaddist, a gyászimát az elhunytakért. Miközben kimentünk a temetőből, világosan láttam, hogy Abbának van egy terve. A kapukon kívülre érve visszafordult.

Abból, ahogy a kapukra nézett, tisztán látszott: a vízió, ami felderengett előtte, immár teljesen világossá vált számára. Vele ellentétben én csak a temérdek pusztítást és gyűlöletet láttam.

– Arie, Auschwitz poklában fogadalmat tettem: ha mindenek ellenére életben maradok, egész életemben azon fogok munkálkodni, hogy megóvjam azoknak az emlékét, akik nem élték túl. Később, amikor olyan mélyponton voltam, amiről azt hittem, hogy ennél mélyebbre ember nem juthat, depressziós voltam, és biztosra vettem, hogy esélyem sincs az életben maradásra, két dolog miatt kapaszkodtam továbbra is az életbe. Az első az anyám kérése volt. A második a fogadalmam. Életben akartam maradni, ha nem is saját magamért, de legalább értük. Ki fog idejönni? Eljövünk még ide újra?

Abból, ahogy Abbát ismertem, jól tudtam, amikor kétféleképpen tesz fel egy kérdést, a másodikra nyilvánvaló a válasz.

Gyakorlatias ember lévén Abba vállalta a temető helyreállításának feladatát: a kődarabok összegyűjtését, a hiányzó részek pótlását, a kerítés kifestését, a terület megtisztítását és újra beültetését, valamint egy emlékmű felállítását a térség közepén. Mindezt az a döntés koronázta meg, hogy a temetőt az itteni lengyelek – többségükben hívő katolikusok – számára is vonzóvá kell tenni, ezért egy zseniális húzással bevonhatnák a folyamatba a helyi pátriárkát, aki kulcsszerepet játszhatna az emlékmű felavatásakor, és a keresztények számára is megszentelhetné a helyszínt. Abba leleményes terve egy csapásra véget vethetne az antiszemita megnyilvánulásoknak és a zsidó temető ebből fakadó feldúlásának, és biztosítaná, hogy a hely az itteni lakosság részéről is élvezze a neki járó tiszteletet és szentséget.

Ettől kezdve valahányszor Abba Lengyelországba utazott, hogy túlélőként tanúságot tegyen, ragaszkodott egy feltételhez: az útitervnek tartalmaznia kellett egy látogatást a proszowicei zsidó temetőben. Ennek eredményeképpen 1993 óta évente legalább háromszor izraeli fiatalok és felnőttek küldöttségei látogattak el a temetőbe, hogy leróják kegyeletüket. Izraeli zászlók lenyűgöző bemutatójával kísérve ünnepségeket tartottak. A látogatások során a város vezető tisztviselői elámultak a héber nemzet erején, amikor látták, hogy a fiatalok, akik sosem ismerték Proszowice lakóit, vagy nem álltak közvetlen vérrokonságban az áldozatokkal, milyen mélyen és őszintén azonosultak a zsidó lakosság emlékeivel. Mindez csodálatos, gondoskodó emberekként mutatta be a zsidókat.

Idővel ezek a látogatások arra késztették a polgármestert, hogy elfogadja Abba finom, buzdító kéréseit: vágják vissza az elvadult füvet, vakolják újra a bejárati oszlopokat, fessék feketére a kerítést és fehérre a Dávid-csillagokat, ültessenek virágsorokat, és gyűjtsék össze a törött kődarabokat. Abba sorba rendezte a köveket, az itt eltemetett proszowicei lakosokat jelképezve, akiket rajta kívül mindenki elfelejtett. Mintha egy idézetet valósított volna meg: „Szőlője volt kedvesemnek… Fölásta és megtisztította a kövektől, beültette nemes vesszővel” (Ézs 5:1-2).

Abba ténykedésének nem várt irányból szabtak gátat. Az izraeli túlélők véleménye megoszlott arról, állítsanak-e emlékművet a holokauszt áldozatainak a régi proszowicei zsidó temetőben. A heves ellenállásnak elsősorban a családjukat és gyermekeiket elvesztett veteránok egy csoportja adott hangot. Számukra a lengyel föld elátkozott volt, és az, aki odament, megszentségtelenítette Ist-n és az áldozatok nevét. A vita egyre hevesebbé vált, és azzal fenyegetett, hogy két táborra osztja a túlélők közösségét.

Az ellenzék elhivatott, őszinte és elvhű volt. A felek jogi fenyegetőzésbe kezdtek. Abba, a béke és a kompromisszumok embere, sosem gondolt ilyen következményekre. Az empátia és a harmónia érdekében az elképzelés lekerült a túlélők napirendjéről. De nem merült feledésbe. Az emlékművet végül Holon városának temetőjében állították fel, és az első generációs túlélők a családtagjaik kíséretében évente egyszer összegyűlnek, hogy megemlékezést tartsanak azon a napon, amikor a zsidókat deportálták Proszowicéből. Ezt a dátumot az idősebb túlélők jahrzeitnak (szó szerint „évforduló”) nyilvánították, és minden évben szorgalmasan megtartják.

2004-ben, miután majdnem egy évtizeden keresztül több száz középiskolás diákot vittek Proszowicébe, a körülmények kezdtek úgy alakulni, hogy lehetővé tették egy emlékmű felállítását a temetőben. A felavatáson részt vett a proszowicei polgármester, a krakkói zsidó közösség vezetője, a regionális temető gondnoka, a zsinagógák és a lengyelországi zsidó ingatlanok kezelői, valamint a helyi katolikus püspök, aki nemcsak elfogadta Abba meghívását, hanem beszédet is mondott az ünnepségen, és kijelentette, hogy a hely mindenki számára szent: az itteni keresztényeknek és a zsidó látogatóknak egyaránt. Milyen bölcs volt Abba, hogy központi szerepet adott a püspöknek! Azóta egyetlen antiszemita incidensre vagy sírgyalázásra sem került sor a proszowicei zsidó temetőben. Épp ellenkezőleg: a helyiek azért jönnek, hogy leróják kegyeletüket.

Abba a gyengéd vezetésével bebizonyította, hogy a szoros kapcsolat segít megelőzni a gyűlöletcselekményeket. Milyen szomorú, hogy a helyiek közül erre senki sem gondolt korábban!

Az utolsó utazás

Megcsörrent a mobiltelefonom, megzavarva a fejemben kavargó gondolatokat.

Ez nem jelenthet semmi jót, gondoltam, mint mindig, amikor megszólalt a telefon. Egyszer ki kell derítenem, miért reagálok így! A kijelzőre pillantottam. Abba volt az. Reméljük, nincs semmi baj!

– Meghívást kaptunk a Proszowicei Városi Tanács rendkívüli ülésére, Arie. Polgári kitüntetést akarnak adni nekem a város zsidóiról való megemlékezéssel kapcsolatos munkámért.

Abba hangja joggal volt büszke és elégedett. Beszámolt a városi tanáccsal folytatott beszélgetés főbb részleteiről, átugorva az olyan apróságokat, mint például megkérdezni, hogy vagyok. Mielőtt még sikerült volna gratulálnom neki, a következővel fejezte be:

– Szeretném, ha elkísérnél a ceremóniára.

Hebegtem és habogtam. Egyrészt, igen, persze, ez nagyon fontos esemény Abba számára. Másrészről: miért pont én? És hogyan fogok megbirkózni mindezzel?

Aki jól ismer, az tudja, hogy nehezen viselem a repülést. A legjobb pszichológusok ezt a pánikbetegség egy fajtájaként diagnosztizálták, amely néhány más, komplex problémával keveredik. A szakértők különböző technikákkal próbálkoztak, hogy segítsenek leküzdeni ezt az akadályt, de egyik sem volt túl sikeres. Mindentől elzárkózom, aminek köze van a repüléshez vagy annak szeretetéhez.

De jól ismertem apámat. Számára a „nem” elfogadhatatlan válasz volt. Így hát azt vettem észre, hogy ellenvetés nélkül, hanyatt-homlok belevetem magam egy olyan helyzetbe, amelyre nincs se ráhatásom, se beleszólásom, és ellenkezik az akaratommal. Félelemmel töltött el, hogy a szorongásom bármikor felszínre törhet, hiába próbálom minden igyekezetemmel elzárni és lakat alatt tartani a gonosz kis démonaimat.

Az előkészületek elég simán zajlottak. Aztán ott voltunk mi hárman, bekötve a biztonsági övünket: Abba, a fiam és én. Első, második és harmadik generációs soá-túlélők száguldottak végig a kifutópályán.

Abba, miután lecsillapodott egy kicsit az amiatti izgalma, hogy visszatérhet Lengyelországba, a szülővárosába, rögtön elszunyókált. Egyszer elmondta nekem, hogy mindegyik utazás során újra szembe kellett néznie a családjától való elszakadással, és mindig azt remélte, sikerül egy kicsit jobban lezárnia a dolgokat, mint az előző alkalommal, és talán még egy visszatérő családtaggal is találkozik. Amikor ez ismételten nem történt meg, azzal vigasztalta magát, hogy talán legközelebb sikerülni fog. Így folytatódott a meghiúsult és az új remény körforgása.

De ezúttal minden más volt. Úgy tűnt, Abba is tudta, hogy ez az utolsó alkalom, amikor úgymond „visszautazik az időben”. Kilencvenkét évesen is egészséges volt, és jól tartotta magát. Amikor a buszon, amellyel a repülőtérre mentünk, egy fiatal nő felajánlotta, hogy átadja neki a helyét, Abba udvariasan visszautasította.

– Annak még nem jött el az ideje – mondta mosolyogva a nőnek. – Még fiatal vagyok.

A fiamnak megvoltak a saját indokai, amelyek miatt csatlakozott hozzánk. Először is részt akart venni a családi gyökerek feltárásának ezen izgalmas fejezetében, ugyanakkor lehetősége nyílt arra is, hogy kiránduljon és vásárolgasson, illetve megtekintse és megismerje a világ egy másik részét. De talán a közmondásos „bolygó zsidó” génjei is közrejátszottak.

Nekem is számos különböző okom volt rá: Abba kifejezett kérésén és az iránta való elkötelezettségemen túl minden korábbinál erőteljesebben éreztem, hogy készen állok a lelkem mélyére merülni, megkeresve a válaszokat, amelyekre oly elkeseredetten vágytam. Nemcsak Abbát kísértem, hanem egyúttal magamat is. Biztos voltam benne, hogy ez az a hely és idő, ahol és amikor rálelek a kulcsra, és kioldom a szoros, kusza csomókat, amelyeket Abba történetei bogoztak a lelkemre gyermekként és kamaszként.

A szeretet és gyűlölet tánca

Ezen töprengve eszembe jutott Abba egyik története egy proszowicei lakosról, Bejrel Feifkoféról.

– Gyerekként egyáltalán nem kedveltem Bejrelt.

Akkor még nem hallottam a történetet, de meglepett ez a megjegyzés. Sosem voltam tanúja annak, hogy Abba bárkiről is ilyen határozottan negatív véleményt nyilvánított volna. Épp ellenkezőleg: mindig kiállt a zsidó ismerősei mellett. De Abba rögtön meg is nyugtatott:

– Ne aggódj! Végül kibékültem vele, néhány nappal azelőtt, hogy az átkozott nácik meggyilkolták az auschwitz-birkenaui gázkamrákban, és visszaadta a lelkét Ist-nnek.

– Nos, mégis mit csinált Bejrel? – kérdeztem.

– Hosszú, vörösesbarna szakálla volt. A zsidó férfiakra akkoriban jellemző kerek sapkát viselt. Nagy tiszteletnek örvendett a városban. Jó szívű, derék, tudós férfiú volt. Ám akadt valami, amit ez a remek ember egyszerűen nem tudott megtenni: megbocsátani a nagyapádnak, Hersel Blumenfeldnek, áldott legyen a lelke! Bejrel a városi közösség vezetője akart lenni, amiért Wachs rabbival versengett. A rabbi azonban azzal az egy szavazattal érdemelte ki a tekintélyes pozíciót, amely eldöntötte a választás kimenetelét: a nagyapádéval.

Abba tizenegy éves volt, amikor 1937 telén a családja elküldte Bejrelhez azzal a kéréssel, hogy a két súlyos beteg öccse érdekében adósságlevelet kérjenek, és így kifizethessék az orvost. A fiúk otthon voltak, tüdőgyulladásban szenvedtek, élet és halál között lebegve. A szüleik kétségbeestek. Az imáik nyilvánvalóan nem bizonyultak elegendőnek, de nem volt pénzük arra, hogy kifizethessék az orvost.

– Aznap anyám a reggeli ima alatt berontott a zsinagógába – mesélte a részleteket Abba –, feltépte a szentély ajtaját, és szívszaggató kiáltásokkal könyörgött Ist-nhez, hogy gyógyítsa meg a beteg gyermekeit, és inkább őt vigye el helyettük.

Mint a legidősebb fiút, Smuelt küldték el a család nevében, hogy adósságlevelet kérjenek az orvos kifizetéséhez. Ez volt az egyik módja annak, hogy egy közösség segítsen a betegeken: adományokból származó pénzzel, amelyet a közösség egyik vezetőjének írásos javaslatai alapján osztottak szét.

Abba így számolt be a Bejrellel való találkozójáról:

– A téli nap halványan megvilágította a városra borult hótakarót. Az arcom és az orrom égett a hidegtől. A paták csattogása, a szánokhoz kötött lovak nyihogása, az emberek csevegése… Jól hallottam a piactéren visszhangzó lárma összes zaját. Emlékszem, arra gondoltam, az élet itt a szokásos módon folyik, csak a mi házunkban érződik, ahogy elhalványul és tovatűnik, a halál pedig gyorsan közeleg.

Abba belépett Bejrel boltjába, és lesütött szemmel állt a vásárlók között. Bejrel ismerte a fiút. Smuel és családja a szomszédjában lakott, és Abba nyolcéves koráig jó viszonyban voltak.

– Mit akarsz, fiú? – hangzott Bejrel, a bolt tulajdonosának és a közösség egyik vezetőjének a hangja.

Abba felnézett, és nagyon félénken megszólalt:

– Valami szörnyűség történik otthon. A szüleim a könyörületét és a segítségét kérik. Kérem, adjon egy adósságlevelet az orvosra, amivel megmentheti az öccseim életét, akik nagyon betegek!

Bejrel feldühödött.

– Nem vagyok orvos! Most ne zaklass engem ilyenekkel, fiú! – dorgálta meg mérgesen. – Menj David Sidłowskihoz, a fontoskodó nagybátyádhoz, aki meggyőzte apádat, hogy a vetélytársamat támogassa! Adjon neked ő adósságlevelet. Ő is nagykutya a közösségben – mondta, megtagadva a segítséget.

Smuel libabőrös lett. Szégyenkezve és elkeseredve hagyta el Bejrel üzletét, majd odakint könnyekben tört ki. Azóta is neheztelt Bejrelre, de a sors úgy hozta, hogy amikor évekkel később ismét szemtől szembe kerültek, a dolgok a visszájára fordultak.

Abba kétségbeesésében sírva elrohant dr. Skorchinskyhoz, egy helyi keresztény orvoshoz. Idős férfi volt, a teste részlegesen lebénult, és remegtek a kezei. Felkereste a fiúkat az otthonukban, gondoskodott róluk, és meggyógyította őket.

De Abba sosem felejtette el azt a megaláztatást. A fájdalom még akkor is látszott az arcán, amikor sok évvel később elmesélte nekem a történetet. Mint mindig, ezúttal is hallgattam, átérezve a szégyent, ami megint emészteni kezdte, ahogy felidézte a gyermekkori emlékeit. Pár perccel később, miután nyilvánvalóan újra átélte az esetet és a fájdalmat, úgy folytatta a történetet, mintha nem is tartott volna szünetet.

– Aztán több mint öt évvel később újra találkoztunk, az auschwitz-birkenaui pokolban – tette hozzá.

Abba öt nappal a purim ünnepe előtt érkezett Auschwitzba, amikor Eszter tekercsét szokták felolvasni. Ugyanebben a Krakkóból indult szállítmányban volt Bejrel Feifkofe is a fiaival. Abba elmesélte az újbóli találkozásukat.

– Odakint gyér hó szállingózott. A tábor foglyainak egyik csapataként együtt ácsorogtunk a tizenkilences blokk mellett. Egy kicsit fel-le ugráltunk, próbálva melegen tartani magunkat az ádáz hidegben. Hirtelen észrevettem, hogy egy kisebb csoportosulás kezd összeverődni, és mivel a gyülekezők elég élénknek tűntek, azon tűnődtem, talán ételt osztanak. Néhány arc ismerős volt: Izrael Goldstein, Kalman Sidłowski, Kalman Pińczewski és mások. Köztük Bejrel, a közösség egyik vezetője. Nagyon gyűlöltem, de akkor, a táborban uralkodó körülmények fényében, ennek oka teljesen jelentéktelennek tűnt. Egy adósságlevél az orvosnak! Tisztán emlékeztem, ahogy anyám könyörgött nekem, menjek el érte. Tisztán emlékeztem, ahogy Bejrel visszautasította a kérésemet, kigúnyolt és megszégyenített mások előtt, mert politikai vitája támadt Tátével. Biztos voltam benne, hogy életem végéig nem bocsátok meg neki.

A szégyenletes megaláztatások után, amelyeket Abba Auschwitzban a nácik részéről elszenvedett, a Bejrel iránti haragja elhalványult. A sors úgy hozta, hogy épp Auschwitzban találkoztak ismét. Más proszowicei zsidókkal körülvéve megosztoztak egy hólepte padon: Abba sovány kamaszként, Bejrel pedig a két fiával.

Bejrel felolvasta Eszter tekercsét a csapatnak. Az ismerős szavak olyannak tűntek, mint a remény és a fény világítótornya a hely sűrű sötétségében. Smuelt felismerve tiszta, zengő hangon mindenki előtt „fiamnak” szólította.

– Semmiben sem szenvedtem hiányt az életben. Volt feleségem, gyerekeim, vagyonom. Tiszteltek. Maradjunk együtt, mint egy család, és ha Ist-n is úgy akarja, megszabadulunk, és a saját utunkat járhatjuk.

Mások is csatlakoztak hozzá, és a reménynek hangot adva együtt olvasták vele a tekercset 1943 purimjakor, miközben az égő krematóriumokból előcsapó lángok megvilágították az eget.

– Reb Bejrel – szólította meg Abba az idősebb, tanult férfiakkal szembeni tiszteletteljes kifejezést használva –, éveken át gyűlöltelek egy adóslevél miatt. De most olyan vagy, mint a pásztorunk, aki a hagyományaink megtartásával átvezeti városunk zsidóit a sötétségen. Légy mindig áldott, mint igaz ember! – tette még hozzá, megcsókolva a tekercset.

– Fiam – ismételte meg Bejrel –, Proszowice minden vitájával és perlekedésével együtt a feledés homályába merült. Nem láttad, hogyan kötött békét a háború alatt két szent vezetőnk, Horowitz rabbi és Wachs rabbi, esküt téve, hogy ettől kezdve az összes zsidó olyan, mintha egy lenne? Jobb, ha nem beszélünk többet arról az esetről – foglalta össze, és a köztük lévő viszályt félretéve megbékélt Abbával.

Alighogy Bejrel elhallgatott, felharsant Avraham, a blokkparancsnok dörgő hangja:

– Ti mit ácsorogtok ott? – Trágár szavak áradatának kísértében felkapott egy fémrudat az ajtó közeléből, és úgy hajította el, akár egy dárdát.

A tömeg pillanatok alatt szétszéledt, csak Reb Bejrel maradt a helyén, kezében a tekerccsel. Előcsorduló vére bepiszkolta a pergament.

Abba a tekercset átvéve olvasni kezdte a szavakat:

– „Mert hogyan tudnám elnézni azt a veszedelmet, amely népemre vár, és hogyan tudnám elnézni rokonaim pusztulását?” (Eszt 8:6)

Milyen haszontalan itt a szentség! – emlékezett vissza Abba, hogy mit gondolt akkor. Bejrel túlélte az incidenst, de csak hajszál híján. Végül hatalmas gyötrelmek és nehézségek után mindkét fiával együtt a birkenaui haláltábor egyik szelekciója során hunyt el.

De Bejrel egészen Birkenauig reménykedett. Ahogy a náci uralom terjeszkedett, közösségvezetői tapasztalatával világossá vált számára, hogy közeleg Proszowice vége. Összepakolt és elment a nagyvárosba, Krakkóba, a zsidó gettóba, mert úgy vélte, ott jobbak az esélyei a túlélésre, idős apósát, Jichák Meirt azonban hátrahagyta. Ugyanakkor tett két, az ortodox zsidók által fontosnak tartott dolgot. Az első az volt, hogy magával vitte Eszter tekercsét. Aztán Krakkóból Auschwitzba is elvitte, lehetővé téve a táborban levő zsidók számára, hogy 1943 telén meghallgassák, amikor nyilvánosan felolvasta. A második tetteként magával vitte a tóratekercset a chęcinyi haszid közösség zsinagógájából, ahol Abba családja is imádkozott a holokauszt előtti időkben.

Bejrel a mérete miatt elrejtette a tóratekercset, de annak titkát, hogy hova, magával vitte, amikor megölték, és senkinek sem volt sejtelme arról, hol lehet. Abba számára nagyon sokat jelentett az a tóra, mivel a nagyapja, Jehezkel Blumenfeld írta a saját kezével, aki mint szófér – vagyis szertartási írnok – maga is a chęcinyi haszidok közé tartozott, amely egyike volt az akkoriban virágzó számos haszid szektának. A tekercset Jehezkel egy ünnepélyes szertartás során adományozta a proszowicei közösségnek. A súlyos tórával ellentétben Eszter tekercse viszonylag kicsi volt, és könnyen hordozható. Bejrel nyilvánvalóan úgy gondolta, a háború végeztével – amiről biztosra vette, hogy hamarosan bekövetkezik – visszatér, előkeríti a tórát, majd helyreállítja és újraszentelteti a zsinagógának.

Proszowicében élt egy Golda nevű nő. Lengyel volt, de a neve alapján a városlakók óhatatlanul is eltűnődtek azon, hogy nem zsidó-e. Évekig egy egyszerű éttermet vezetett a város központjában, ahol a keresztény helyieket szolgálta ki. Az 1990-es évek vége felé, számos látogatásának egyik alkalmával, amikor is a vidékre érkező izraeli csoportokat kísérte, Abba leült Golda éttermében. Kisvártatva megjelent az asszony fia, és elmondta Abbának, hogy a családjuk házában megtalálta „az önök egyik könyvét”. Nem igazán tudta körülírni, hogy miféle szöveg lehet, és fogalma sem volt a jelentőségéről.

Abba azt javasolta a fiatalembernek, hogy hozza el azt a könyvet, mert a zsidóknak bőven akad „mindenféle írásos anyaguk”. A fiatalember el is indult, de útközben meggondolta magát, és nem volt hajlandó megmutatni az írást Abbának.

– Reb Bejrel! – szólította meg őt Abba.

A Proszowicében tett tömérdek látogatása során Abba minden alkalommal felkereste Golda fiát, amíg a fiatalember végül megtanult bízni benne.

Golda időközben elhunyt, és az étterem vezetését a fia vette át, jó kapcsolatot tartva fenn Abbával, aki minden látogatásakor hozott neki egy kis júdeai ajándékot: egy imakendőt, egy sófárt, egy hanukai gyertyatartót és így tovább. A fiatalember úgy döntött, felállít egy emlékhelyet a proszowicei zsidóknak, akik a II. világháború előtt megtöltötték a várost. Kiállította az étteremben az Abbától kapott tárgyakat, valamint a háború előtti proszowicei zsidókról készített fényképeket, amelyeket szintén az apám szerzett. És mi más is lehetett volna a kiállítás fő eleme, ha nem a tóratekercs?

Az Abbával tett utazás során felkerestük az étterem tulajdonosát, és felajánlottuk, hogy megvesszük a tekercset, azt feltételezve, ha valóban az édesanyja rejtette el a család házában, akkor valószínűleg a dédapám írta. De nem volt hajlandó eladni, mondván, mióta kiállították, az étterem rendkívül sikeres lett, mintha a tóra szerencsét hozott volna az üzletnek.

Azt viszont megengedte, hogy megvizsgáljam. Megállapítottam, hogy ez egy pergamentekercs, amely a Tóra felét tartalmazta. A pergamenen szereplő utolsó szavak a „Cav” (3Móz 8:36) felolvasásához kapcsolódtak. Egy gondolat ötlött az eszembe: lehetséges, hogy egy zsidó illető ott rejtőzött, ahol a tekercset tartották, és amikor menekülni kényszerült, különválasztotta a két részből összevarrt Tórát, mivel egy darabban túl terjedelmes és nehéz lett volna? Lehet, hogy azért vitte el épp a Cavval kezdődő részt, mert az illett a következő hetek és hónapok olvasmányaihoz? Talán úgy hitte, hogy a háború hamarosan véget ér, és visszatérve újra összevarrhatja a pergamendarabokat?

Átgondoltam azt a csodálatos tényt, hogy Bejrel Feifkofe Auschwitzban felolvasta Eszter tekercsét. Ezt a zsidó Ádár hónap 14-én olvassák fel, ami abban az évben 1943. március 22-ének felelt meg. A közvetlenül ezt követő sábeszon a heti Tóra-olvasás szövege valóban a „Cav” volt. Véletlen egybeesés lenne? Ez is olyan információ volt, amely valószínűleg elveszett, mert megölték azt, aki birtokolta.

Bejrel Feifkofe azt tervezte, hogy Proszowicéből Krakkóba menekül, ott megveti a lábát, majd visszatér az apósáért. Azon tűnődtem, vajon miért nem vitte magával már eleve Jichák Meirt. Ennek egyik oka az lehetett, hogy az öregember szigorúan vallásos volt, ezért a nácik határozott utasítása és az általuk kilátásba helyezett büntetés ellenére sem borotválta le a szakállát. Jichák Meirt még a halálos fenyegetés sem tudta megingatni, és inkább nem lépett ki a házából, semhogy leborotválja a szakállát.

Bejrel biztos volt benne, hogy visszatér Jichák Meirért, de a kegyetlen náci világban világossá vált, hogy lehet terveket készíteni, és ígéreteket tenni, de ezeket nem mindig tudják betartani. Bejrel nem jött vissza, és az apósa talán egész idő alatt otthon maradt, és a Gemára-könyveibe merülve várta, hogy a családja eljöjjön érte.

Proszowicében két körben hajtottak végre deportálást, és a házában rostokoló öregember bizonyára nem is tudott a közösséget sújtó pusztításról. Egy nappal a második deportálás után, 1942. november 9-én, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy Bejrel Krakkóban rekedt, és nem tud visszatérni, a helyi rendőri erők vezetője, Videle, a beosztottjaival házról házra járva kereste a zsidókat, mert az a hír járta, hogy néhányan még mindig a városban bujkálnak.

Tsayevski, az új helyi rendőrfőnök több emberével együtt az Adler család és Jichák Meir Kaizer házának átkutatására indult. Négy zsidó lakott abban a házban, amely közvetlenül a város zsidó rendőrségi irodája mellett állt. Amikor beléptek, szembetalálkoztak az öreg Jichák Meirrel, aki már összecsomagolt, és indulásra kész volt, de meglepődve tapasztalta, hogy nem Bejrel, hanem egy lengyel rendőr viszi el. Az asztalnál ülve a Talmudot olvasta: táleszja a kabátja fölött, a fején nehéz gyapjúkalap, a lábán csizma. Mellette egy táska pihent, benne a tefilinje és néhány más holmi. Készen állt arra, hogy elkísérje azt, akit Bejrel érte küldött.

A szobába nagy zajjal berontó rendőröket megdöbbentette az öregember, aki nem mutatott félelmet, hanem nemesen ült, meg sem próbálva leplezni zsidó identitását. Azt követelték, hogy menjen velük a helyi rendőrőrsre.

Az öregember becsukta a Talmudot, és óvatosan az asztal sarkára tette. A szeméből könnyek csorogtak, miközben emelt fővel odament az ajtófélfa szent írásokkal telerótt mezüzéjéhez, majd olyan sokáig csókolgatta és imádkozott, hogy a lengyel rendőrtiszt kezdte elveszíteni a türelmét. Jichák Meir életében utoljára hagyta el az otthonát. Odakint a zuhogó eső és a jeges hideg nagyon zord képet festett.

Miközben a rendőrség felé kaptattak, Jichák Meir lengyelül azt motyogta, hogy Ist-n akaratára hagyja el proszowicei otthonát. Hogy a mostani helyzet ellenére Ist-n szent és hatalmas, és ez is áldás lesz, ahogy korábban is megáldotta őt a jobb napokon.

Másnap több másik elfogott zsidóval együtt fellökdösték egy lovas kocsira, és elvitték Miechów-ba, majd onnan a belzeci haláltáborba, ahol őt is megölték, mint oly sokakat a városa lakói közül. Áldott legyen az emléke!

* * *

Tehát ott ültünk az El Al 5119-es járatán, amikor egy harmincöt év körüli férfi jött oda, és széles vigyorral, izgatottan Abbára mutatott.

– Smuel! Ön volt az élő tanúnk a lengyelországi iskolai kiránduláson. A binjaminai ORT Somron Iskola. Eran Levi vagyok.

Abba éveken át elkísérte az ORT Shomron diákküldöttségeit Lengyelországba. Óhatatlanul is arra gondoltam, hogy milyen kicsi a világ, amelyben élünk: tizenhét év telt el azóta, hogy Eran kamaszként elutazott oda, de az emlék még most is tisztán és erőteljesen élt a fiatalemberben.

Abba mosolyogva felém fordult. Az arcán jól látszottak az érzelmei.

– Látod ezt? Emlékszik rám!

Az egykori fiú elővette zsebéből a mobiltelefonját, és végigpörgette a fotógalériát. Megtalálta a fényképet, amelyet 2002-ben készített Abbával Lengyelországban. Láthatják, milyen sokat jelentett ez az utazás a tizenhét éves Eran számára! Olyan hatással volt rá, hogy megőrizte az élő tanú fényképét. Másrészről viszont azon gondolkodtam, hogy én már egészen kicsi korom óta hordoztam az emlékezetemben ezeket a történeteket, szinte minden étkezéshez társult belőlük egy Abba gyermek- vagy kamaszkorából, és próbáltam értelmet adni ennek az egésznek. Ezek a visszatekintések fájdalmas sebeket hagytak a lelkemen. Tehetetlenségemben mélyen eltemettem őket, és már nem tudtam, hol vannak. Eran azonban nagyon örült, hogy szelfit készíthetett Abbával.

Arra gondoltam, hogy mi vár ránk. Erőteljesen a jelenre összpontosítottam, és megpróbáltam figyelmen kívül hagyni a felszállásra készülő repülőgép gyorsulását. Abba izgatott volt. Ismét a szülővárosa felé tartott. Hogy elterelje figyelmemet a repülésről, arról az éjszakáról kezdett mesélni, amikor a németek elfoglalták Proszowicét.

Proszowice német megszállása
a II. világháborúban

Abba a legapróbb részletekig emlékezett az 1939. szeptember 7-i éjszakára. A nácik ezen az éjszakán foglalták el Proszowicét. Abba úgy döntött, a repülőút alatt újra elmeséli ezt a történetet, nem törődve azzal, hogy már több tucatszor hallottam. De nem hagytam, hogy egy újabb ismétlés felbosszantson. Figyelmesen hallgattam, összevetve a saját emlékezetemet az ő elbeszélésével.

– Mose bácsi, a mészáros házában volt egy viszonylag jól védett pince. Jó páran rejtőztünk el ott, beleértve a családomat is. Ne felejtsük el, hogy a házunk fából épült, és a földet megrázó bombázások nélkül is bármikor összedőlhetett volna! Azon az éjszakán véres csata dúlt a német és a lengyel hadsereg között a Proszowice feletti uralomért. A lengyelek inkább Krakkón kívül akarták megvívni a csatát, hogy ne essen kár a számukra sokkal fontosabb, gyönyörű óvárosban. Így történhetett, hogy Proszowice lakói a tűzvonalban, a város melletti földeken zajló csata középpontjában találták magukat. – Az odalent rejtőzők között a mi családunkon kívül ott volt még Dávid Sohat és a családja, valamint a ház tulajdonosai, Izrael Goldkorn, Bejle Izbicki és Mose Sohat. Később csatlakozott hozzánk Lejbis Bendiner és felesége, Perla is. Az éjszaka közepén érkeztek, a vállukon ágyneműből kötött batyukkal. Az ágyneműn lyukak tátongtak, ahol a golyók súrolták, de nem hatoltak át a batyukon, miközben a menekülők cikcakkban rohantak végig a város utcáin. A búvóhelyre berontva hisztérikusan kiabáltak: „Zsidó társaink! A várost körülveszik a lángok! Ég az egész város!” – Az emberek zsoltárokat kezdtek mormolni, imádkozva Ist-nhez, hogy védje meg és menekítse ki őket az ellenség kezéből. „Még ha a halál árnyékának völgyében járok is, nem félek a gonosztól, mert te velem vagy!”, kiabálták a szívük mélyéről szólva, és remélve a legjobbakat, nem tudván, hogy amin épp keresztülmennek, az csak a kezdete annak, ami következni fog.

Több mint öt órán át dúlt a csata Proszowicében. Zsidó katonák is harcoltak. Másnap reggel hat órakor, ahogy hajnalodott, a lövöldözés elhalkult. A németek teljesen elfoglalták a várost.

A gyerekek mentek ki elsőként az utcára. A rettegő felnőttek inkább rejtőzködtek még egy ideig. Abba tizenhárom éves volt. A pincéből felkapaszkodott az utcára vezető lépcsőn, és a város központja felé vette az irányt, ahol lángok fanyar bűze töltötte be a levegőt. A sűrű füst égő hús, gumiabroncsok és üzemanyag szagát árasztotta. A piactéren Abba életében először látott német katonákat. Az egyikük egy zsidót üldözött, aki kétségbeesetten próbált menekülni. A katona az üldözéssel felhagyva egyszerűen rálőtt, de a zsidó elrohant, és eltűnt az utcasarkon. A piactér tele volt tankokkal. A lövegeiket Abba és egy csapat másik gyerek felé irányították, akik szintén előbújtak rejtekhelyükről.