Margaret Rogerson

SORCERY

OF

THORNS
Könyvek

varázslata

Kossuth Kiadó

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Az összes olyan lánynak,
aki a könyvekben találta meg önmagát.

Egy

A halál napnyugtakor érkezett meg Summershall Nagy Könyvtárába, méghozzá hintón. Elisabeth az udvarban állt, és onnan figyelte, ahogy a lovak űzött tekintettel, habzó szájjal bevágtatnak a kapun át. A naplemente utolsó sugarai úgy izzottak magasan a fejük felett, a Nagy Könyvtár toronyablakaiban, mintha a benti helyiségek kigyulladtak volna – ám a fény gyorsan fogyatkozott, egyre feljebb vonult, hosszú árnyékujjakat húzva az angyalok és vízköpők elé, amelyek a könyvtár esőcsíkos párkányain álltak őrt.

A zörögve lassító hintó oldalán aranyozott címer ragyogott fel: egy lúdtoll és egy kulcs keresztezte egymást rajta, a Kollégium szimbólumai. A kocsi hátsó felét vasrácsokkal alakították cellává. Elisabeth tenyerén a hideg este ellenére is verejték ütött ki.

– Scrivener – szólalt meg a mellette álló nő. – Nálad van a só? A kesztyűd?

Elisabeth megpaskolta a mellkasán lévő bőrszíjakat, és kitapogatta rajta a zsebeket, ahogy a derekán lévő sóerszényt.

– Igenis, igazgatónő.

Csak kardja nem volt. De ahhoz, hogy azt is kiérdemelje, először felügyelővé kellett válnia, ami többévi képzést jelentett a Kollégiumban. Nem sok könyvtáros jutott el odáig. Vagy feladták menet közben, vagy meghaltak.

– Akkor jó.

Az igazgatónő hallgatott. Távolságtartó, elegáns hölgy volt, jéghideg vonásokkal és lángvörös hajjal. Egy heg szaladt a bal halántékától egészen az álláig, ami összerántotta a bőrét, és a szája egyik sarkát oldalra húzta. Elisabethhez hasonlóan ő is bőrszíjakat viselt a mellkasán, alatta viszont felügyelői egyenruhát hordott segédkönyvtárosi köpeny helyett. A lámpafény megcsillant sötétkék blézere rézgombjain, és visszatükröződött kifényesített csizmájáról. Az oldalán lógó vékony, elkeskenyedő kard markolatán gránátkövek csillogtak.

Ez a kard híres volt Summershallban. Démonpusztítónak nevezték, és az igazgatónő egyszer, tizenkilenc éves korában még egy maleficusszal is végzett vele. Akkor szerezte a sebhelyét, ami a pletykák szerint elviselhetetlen fájdalmat okozott neki beszéd közben. Elisabeth kételkedett a szóbeszéd igazságtartalmában, azt viszont ő is észrevette, hogy az igazgatónő alaposan megválogatja a szavait, és soha nem mosolyog.

– Ne feledd – tette hozzá a felettese végül –, hogy ha hangokat hallasz a fejedben, amikor leérünk a pincébe, nem szabad hitelt adnod nekik. Ez egy nyolcadik szintű, több száz éves darab, amit nem ajánlatos alábecsülni. A létrehozása óta több tucatnyi embert kergetett őrületbe. Készen állsz?

Elisabeth nagyot nyelt. A torka elszorult, képtelen volt válaszolni. Még azt is alig tudta elhinni, hogy az igazgatónő egyáltalán hajlandó beszélni hozzá, nemhogy azt, hogy épp őt hívták segíteni egy szállítmánynak a pincében való elhelyezésénél. Az ilyen feladatok általában meghaladták az egyszerű segédkönyvtárosok kompetenciáját. Úgy cikázott benne a remény, mint egy épületben csapdába esett madár, ami a levegőbe röppen, lezuhan, majd ismét felrepül, és teljesen kimeríti magát, a távoli, nyílt égbolt ígérete felé törekedve. És úgy követte a rémület, mintha az árnyéka lenne.

Lehetőséget akar adni nekem arra, hogy bebizonyítsam, érdemes engem felügyelővé képezni, gondolta. Ha kudarcot vallok, akkor meghalok. De ebben az esetben legalább lesz valami hasznom. Eltemethetnek a kertbe, hogy táplálékul szolgálhassak a cékláknak.

Beletörölte izzadt tenyerét a köpenyébe, és bólintott.

Az igazgatónő elindult az udvaron át, a lány pedig követte. Kavicsok csikorogtak a talpuk alatt. Amikor közelebb értek a hintóhoz, érezhetővé vált a levegőben terjengő, a tengerparton felejtett, hetek óta sós vízben rothadó irháéra emlékeztető bűz. Elisabeth a Nagy Könyvtárban nőtt fel, mágikus kötetek tinta- és pergamenillatától körülvéve, és ez nagyon különbözött attól, amihez hozzászokott. A bűz csípte a szemét, és libabőrössé tette a karját. Még a lovak is idegesnek tűntek tőle. Felágaskodtak a fogatban, és a levegőbe rugdalták a kavicsokat, ügyet sem vetve a kocsis nyugtató próbálkozásaira. Elisabeth kicsit irigyelte őket, mert nem tudták, mi utazott mögöttük egészen a főváros óta.

A hintó elejéből két felügyelő ugrott le, a kezüket a kardjuk markolatán tartva. Elisabeth nagy erőfeszítéssel tartotta magát, és nem hőkölt hátra, amikor szigorúan végigmérték. Ehelyett kihúzta magát, felszegte az állát, és igyekezett ugyanolyan kifürkészhetetlen arcot vágni, mint ők. Lehet, hogy soha nem fogja kiérdemelni a kardot, de megpróbált legalább külsőre elég bátornak tűnni hozzá.

Az igazgatónő kulcskarikája megzörrent, és a hintó hátsó ajtói dermesztő nyikorgással kitárultak. A vasfalú cella először üresnek tűnt a félhomályban. Majd Elisabeth lassanként ki tudott venni a padlón egy lapos, szögletes fémládát, amelyről tucatnyinál is több lakat lógott. A laikusok számára túlzásnak tűnhetett volna ennyi elővigyázatosság – de nem sokáig. A homályos némaságban egyszer csak egy hatalmas, visszhangzó puffanás rezegtette meg a levegőt; elég erős volt ahhoz, hogy beleremegjen a hintó, és az ajtói is megzörrenjenek a zsanérjukon. Az egyik ló felnyihogott.

– Gyorsan! – mondta az igazgatónő. Megragadta a láda egyik fogantyúját, Elisabeth pedig a másikat. Megemelték, és elindultak egy ajtó felé, amely fölött két oldalról könnyező angyalok tartottak egy stilizált pergamentekercset. Officium Adusque Mortem, állt rajta halvány betűkkel, majdnem teljesen beleveszve az árnyékba. A felügyelők mottója. Kötelességteljesítés mindhalálig.

Beléptek a hosszú kőfolyosóra, amelyet fáklyák villódzó fénye világított meg. Elisabeth karja máris sajgott a láda ólomsúlyától. A terhük nem mozdult meg többször, de a lányt a mozdulatlanság sem nyugtatta meg, mert sejtette, hogy mit jelenthet: azt, hogy a benne lapuló könyv hallgatózik. A megfelelő pillanatra vár.

A pince bejáratánál egy újabb felügyelő állt őrt. Amikor megpillantotta Elisabetht az igazgatónő mellett, apró disznószemében gyűlölet csillant. Finch nagydarab férfi volt, rövidre nyírt, ősz hajjal és húsos arccal, amelyben szinte teljesen eltűntek a vonásai, mint a mazsolák a kuglófban. A segédek arról ismerték, hogy a jobb keze jóval izmosabb, mint a másik, mert megedződött a korbácsolásuktól.

Elisabeth olyan szorosan markolta a láda fogantyúját, hogy elfehéredtek az ujjízületei, és ösztönösen megfeszítette a testét, ütésre számítva, de Finch semmit sem tehetett az igazgatónő előtt. Csak dünnyögött valamit az orra alatt, miközben húzni kezdett egy láncot. A rács araszról araszra kúszott egyre feljebb, idővel a fejük fölé emelve hegyes, fekete fogait. Elisabeth előrelépett.

A láda pedig megvonaglott.

– Nyughass! – csattant fel az igazgatónő, miközben mindketten nekitántorodtak a kőfalnak, és alig sikerült megőrizniük az egyensúlyukat. Elisabeth gyomra bukfencet vetett. A csizmája orra lelógott a csigalépcsőről, amely szédítően kanyargott lefelé a sötétségbe.

Ekkor döbbent rá a rettenetes igazságra: a grimoár{1} azt akarja, hogy lezuhanjanak. Elképzelte, amint a láda lebukfencezik a lépcsőn, az alján lévő kőpadlóra érkezve nagyot csattan, és darabokra esik… Mindez az ő hibája lesz!

Az igazgató keze a vállához ért.

– Semmi gond, Scrivener. Nem történt semmi baj. Kapaszkodj a korlátba, és haladjunk tovább!

Elisabeth nagy erőfeszítéssel elfordította a tekintetét Finch megvető fintoráról. Elindultak lefelé. Odalentről pincehideg huzat fújt felfelé, jeges sziklák penész-, és valami jóval természetellenesebb szagát sodorva magával. Magukból a kövekből is áradt az ősöreg rosszindulat, egy olyan tudat rosszindulata, amely évszázadok óta sötétségben lapul, nem alszik, és nem álmodik. A több száz tonna föld alá szorult némaság olyan végtelen volt, hogy Elisabeth a saját pulzusa lüktetését hallotta a fülében.

Az egész gyermekkorát azzal töltötte, hogy sorra felderítette a Nagy Könyvtár ezernyi zegzugát, feltárta számtalan rejtélyét, de magában a pincében még soha nem járt. Ugyanakkor a könyvtár alatti kazamata tudata egész életében megbújt a tudata hátterében, mint amikor valami elgondolhatatlan leselkedik az ember ágya alatt.

Ez az én nagy lehetőségem, emlékeztette magát. Most nem adhatja át magát a félelemnek.

Végül leértek egy pincébe, amely egy katedrális kriptájára emlékeztetett. A falai, a mennyezete és a padlója mind ugyanabból a szürke kőből voltak kifaragva. Hosszában bordázott oszlopait és boltíves mennyezetét művészien, sőt talán kifejezett alázattal faragták ki. A falifülkékben angyalszobrok álltak, a lábuk előtt égő gyertya. Szomorú, árnyékba boruló szemmel figyelték a vaspolcokat, amelyek egymás mellett sorakoztak a helyiség közepén. A könyvtár felsőbb szintjein található polcokkal ellentétben ezeket a padlóhoz hegesztették, és láncokkal rögzítették a lelakatolt ládákat is, amelyek fiókokként csúszkáltak a polcokon.

Elisabeth némán győzködte magát, hogy a ládákból felszálló suttogások csak a képzelete művei. A láncokat vastag porréteg borította. A legtöbb ládát évtizedek óta nem mozdították el, és ezeknek a lakói mély álomba merültek. Elisabeth tarkója mégis úgy bizsergett, mintha figyelné valaki.

Az igazgatónő a polcok mögé vezette, egy olyan cella felé, amelynek a közepén egy padlóhoz csavarozott asztal állt. A helyiséget bevilágító olajlámpa sárgás ragyogásba borította a bútordarab lapját. A láda nyugtalanítóan együttműködő maradt, miközben lerakták a négy mély vájat mellé, amelyek olyan benyomást keltettek, mintha egy hatalmas vadállat karmai szántották volna végig a fát. Elisabeth tekintete újra és újra a vájatok felé siklott. Pontosan tudta, hogyan kerültek oda. Hogy mi történik, ha egy grimoár elszabadul.

– Mi az első óvintézkedés? – kérdezte az igazgató, kirántva Elisabetht a gondolatai közül. A vizsga megkezdődött.

– A só – nyúlt a lány a derekáról lógó erszény felé. – A vashoz hasonlóan a só is elgyengíti a démoni energiákat.

A keze kicsit megremegett, miközben kirázta a kristályokat, és egyenetlen kört formázott belőlük. A girbegurba körvonalak láttán szégyenpír öntötte el az arcát. Mi van, ha kiderül, hogy mégsem áll készen?

Az igazgatónő szigorú arcán alig észrevehető gyengédség suhant át.

– Tudod, miért döntöttem úgy, hogy megtartalak, Elisabeth?

A lány megdermedt, és elakadt a lélegzete. Az igazgatónő még soha nem szólította a keresztnevén, csak a vezetéknevén, Scrivenernek, vagy néha írnoknak, attól függően, hogy mennyire haragudott rá éppen. Általában nagyon.

– Nem, igazgatónő – felelte.

– Ha jól emlékszem, vihar tombolt. A grimoárok nyugtalankodtak azon az éjszakán. Akkora zajt csaptak, hogy szinte meg sem hallottam a kopogtatást a bejárati ajtón.

Elisabeth könnyen el tudta képzelni a jelenetet. Azt, ahogy eső csapkodja az ablakokat, és a könyvek üvöltenek, zokognak, és hányják-vetik magukat a láncaik között.

– Amikor rád találtam a lépcsőn, és felkaptalak, hogy behozzalak, biztosra vettem, hogy sírni fogsz. Te viszont csak körülnéztél, és nevetni kezdtél. Egyáltalán nem féltél. Abban a pillanatban tudtam, hogy nem lennék képes elküldeni téged egy árvaházba. Te éppen úgy ide tartozol, ebbe a könyvtárba, mint bármelyik könyv.

Elisabeth már korábban is hallotta ezt a történetet, de mindig csak a tanáraitól, nem magától az igazgatónőtől. Most két szó visszhangzott a fejében olyan erővel, mint a szívverés: ide tartozol. Tizenhat éve várt ezekre a szavakra, és kétségbeesetten reménykedett abban, hogy igazak.

Lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy az igazgatónő a kulcsaiért nyúl, és kiválasztja a legnagyobbat, amely olyan ősöreg, hogy szinte már felismerhetetlenné rozsdásodott. Az igazgatónő nyilvánvalóan túltette magát a szentimentális pillanatán. Elisabeth megelégedett azzal, hogy elismételte magában azt a fogadalmat, aminek letételére azóta törekedett, hogy az eszét tudta. Egy szép napon ő is felügyelő lesz. És az igazgatónő büszke lesz rá.

Amikor a láda fedele felnyílt, só ömlött az asztalra. Rothadó bőrszag árasztotta el a páncéltermet, és a lány majdnem öklendezni kezdett.

Egy grimoár hevert a ládában. Vastag kötet volt, rendezetlen, sárguló lapok sorakoztak zsíros, fekete bőrborítóban. Teljesen hétköznapinak tűnt volna, ha nem púposodik a fedele. A kitüremkedések hatalmas bibircsókokra vagy a forró szurok felszínén megjelenő buborékokra emlékeztettek. Akkorák voltak, mint egy-egy nagy üveggolyó, és többtucatnyi sorakozott a fedélen, amelynek szinte minden egyes négyzetcentimétere eldeformálódott tőlük.

Az igazgatónő elővett egy súlyos vaskesztyűt. Elisabeth sietve követte a példáját. Az ajkába harapott, amikor az igazgatónő kiemelte a könyvet a ládából, és lerakta a sókör közepére.

Abban a pillanatban a kitüremkedések szétnyíltak. Mégsem bibircsókok voltak – hanem szemek. Változatos színű, vérben forgó szemek, kitáguló és tűhegynyire összehúzódó pupillákkal. A grimoár vonaglott az igazgatónő kezében, aki összeszorította a fogait, és erőszakkal felnyitotta a kötetet. Elisabeth automatikusan benyúlt a körbe, és leszorította a másik oldalát. Még a kesztyűjén át is érezte, ahogy a bőrfedél megremegve ellenáll. Dühödten. Elevenen.

Azok a szemek nem mágikus képződmények voltak. Valódi koponyákból szedték ki őket, olyan emberekéből, akiket feláldoztak abból a célból, hogy létrehozzák ezt a könyvet, amely elég erős az oldalaira rögzített varázsigék megtartásához. A történelem tanúsága szerint ezeknek az áldozatoknak a nagy része nem önkéntes volt.

– A Szemek könyve – jegyezte meg az igazgatónő higgadt hangon. – Olyan varázsigéket tartalmaz, amelyek lehetővé teszik a varázslók számára, hogy behatoljanak mások elméjébe, olvassanak a gondolataikban, sőt irányíthassák is a viselkedésüket. Szerencsére csak néhány varázsló kapott engedélyt arra az egész országban, hogy egyáltalán beleolvasson.

– De miért akarna bárki is ilyet tenni? – bukott ki Elisabeth száján, még mielőtt észbe kaphatott volna.

A válasz egyértelműnek tűnt. A varázslók természetüknél fogva gonosz teremtmények, akiket megront a démoni mágia, amellyel dolgoznak. Ha nem lettek volna a Reformok, amelyek többek között a könyvek emberi testrészekbe való kötését is törvényen kívül helyezték, az olyan grimoárok, mint a Szemek könyve, nem lennének ilyen ritkák. Kétség sem férhet ahhoz, hogy sok varázsló megkísérelte már lemásolni az évek során, de ezeket a varázsigéket nem bírja el a hétköznapi papír. A mágia ereje azonnal hamuvá égetné a tintát és a lapokat.

Elisabeth meglepetésére az igazgatónő komolyan vette a kérdését, bár már nem őt nézte, hanem a lapokat, amelyeket egymás után fordított meg, hogy ellenőrizze, nem esett-e bajuk útközben.

– Még eljöhet az az idő, amikor szükség lesz ilyen varázsigékre, bármennyire utálatosak is. Nagy felelősséggel tartozunk ennek az országnak, Scrivener. Ha ez a grimoár elpusztulna, a benne lévő varázsigék örökre elvesznének. Ebből csak ez az egyetlenegy van.

– Igenis, igazgatónő.

Elisabeth ezt pontosan értette. A felügyelők nemcsak a grimoárokat védték meg a világtól, hanem a világot is a grimoároktól.

A lány teste megfeszült, amikor az igazgatónő kicsit elgondolkodott, és közelebb hajolt az egyik oldalhoz, hogy megvizsgálja a rajta lévő foltot. A magasabb osztályú grimoárok utaztatása mindig kockázatos, mivel véletlen balesetek következtében is maleficusokká változhatnak. Alaposan át kell őket vizsgálni, mielőtt bekerülnének a pincébe. Elisabeth határozottan érezte, hogy a borító alól kikandikáló szemek közül több is egyenesen rászegeződik – és fondorlatosság csillog bennük.

Sejtette, hogy nem szabad egyenesen rájuk néznie. Abban a reményben, hogy ez segít elterelni a gondolatait, inkább a lapokat pásztázta a tekintetével. A mondatok egy része austermeeri volt, azaz ősi nyelven írták őket. A többi viszont énokiul, a varázslók nyelvén íródott, amely furcsa, kacifántos rúnákból állt; ezek a jelek úgy világítottak a lapokon, mint az izzó parázs. Ezt a nyelvet csak úgy lehet megtanulni, ha az ember démonokkal szövetkezik. Elisabeth halántéka a rúnák puszta látványától is lüktetni kezdett.

– Segédkönyvtáros…

A suttogó hang olyan idegenül és váratlanul kúszott be az elméjébe, mint amikor egy hideg, nyálkás hal ér az ember bőréhez a tó vizében. Elisabeth összerezzent, és felnézett. Semmi jelét nem látta az igazgatónőn annak, hogy ő is hallotta volna a hangot.

– Segédkönyvtáros, látlak…

Elisabeth lélegzete elakadt. Még emlékezett, mire utasította az igazgatónő, és igyekezett figyelmen kívül hagyni a hangot, de semmi másra nem tudott koncentrálni, ráadásul számtalan szem figyelte rosszindulatú intelligenciával.

– Nézz rám! Nézz ide!

Elisabeth tekintete lassan kúszott lefelé, mintha csak egy láthatatlan, ellenállhatatlan erő vonzaná.

– Tessék – szólalt meg az igazgatónő. A hangja olyan tompán és fojtottan csengett, mintha a víz alól beszélne. – Végeztünk. Scrivener?

Amikor Elisabeth nem válaszolt, az idősebb nő becsapta a grimoár fedelét, mondat közben elvágva a suttogó hangot. Elisabeth érzékelése egy pillanat alatt helyreállt. A lány mély levegőt vett, és érezte, ahogy az arca égni kezd a szégyentől. A szemek dühösen kidülledtek, a tekintetük Elisabeth és az igazgatónő között cikázott.

– Ez ügyes volt. Jóval tovább kitartottál, mint amire számítottam.

– Majdnem legyőzött – suttogta Elisabeth. Miért gratulál neki az igazgatónő? Jeges verejték ütött ki a bőrén, amitől reszketni kezdett a hűvös kazamatában.

– Igen. Ezt akartam ma megmutatni neked. Van érzéked a grimoárokhoz, olyan tehetségesen kezeled őket, ahogyan azt még egyetlen segédkönyvtárostól sem láttam. De azért még sokat kell tanulnod. Elvégre felügyelő akarsz lenni, nem igaz?

Elisabeth halk válasza, amit az igazgatónő színe előtt mondott ki, a falak mentén sorakozó angyalszobrok füle hallatára, úgy hangzott, mint egy vallomás.

– Egész életemben erre vágytam.

– Azért ne feledd, hogy ezen kívül még sok út áll nyitva előtted. – Az igazgatónő szája a sebhely miatt szomorúvá torzult. – Mielőtt választanál, győződj meg arról, hogy tényleg a felügyelői hivatás a leghőbb vágyad!

Elisabeth csak bólintott, mert nem bízott a saját hangjában. Nem értette, hogy amennyiben átment a próbán, miért tanácsolja neki azt az igazgatónő, hogy gondolkozzon el az álma elvetésén. Elképzelhető, persze, hogy valamilyen szempontból felkészületlennek, éretlennek bizonyult. Úgy döntött, hogy amennyiben ez a helyzet, még jobban fog igyekezni. Még egy egész éve maradt a tizenhetedik születésnapjáig, amikor elég idős lesz ahhoz, hogy elkezdődhessen a képzése a Kollégiumban – ezalatt bebizonyíthatja, hogy minden kétséget kizáróan alkalmas a feladatra, és kiérdemelheti az igazgatónő elismerését. Nagyon remélte, hogy sikerülni fog.

Együttes erővel visszatoloncolták a grimoárt a ládába. Amint hozzáért a sóhoz, a könyv azonnal felhagyott a küzdelemmel. A fedél csattanása megtörte a kazamata síri csendjét. Mindenki tudta, hogy a ládát évekig, talán évtizedekig nem fogják újra kinyitni. A könyv biztonságban van. Már nem jelent veszélyt senkire.

De Elisabeth nem tudta száműzni a hangját a gondolataiból, és azt a baljós előérzetet sem, hogy nem most látta utoljára a Szemek könyvét – és az sem most látta utoljára őt.

{1} Mágiatankönyv, varázskönyv.