A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Quinn and Shonda Rhimes: Queen Charlotte

HarperColllins Publishers, New York, 2023

Fordította: Bozai Ágota

Copyright © 2023 by Julie Cotler Pottinger and Shonda Rhimes

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Ez a könyv szépirodalmi mű. Valós személyekre, eseményekre, létesítményekre, szervezetekre vagy helyszínekre való hivatkozások csak a hitelesség érzetét szolgálják, és fiktív módon vannak felhasználva. Minden szereplő, minden esemény és párbeszéd a szerzők képzeletének szüleménye.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borító: Szabó Vince (az eredeti felhasználásával)

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-519-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Legdrágább, nyájas olvasó!

Sarolta királyné történetét tartod a kezedben.

Ez nem történelemóra.

Csupán történelmi tények ihlette mese.

A szerzők nagyon is tudatosan éltek az írói szabadsággal.

JÓ SZÓRAKOZÁST!

Legdrágább, nyájas olvasó!

Az esztendőnek eme leghidegebb időszakát még dermesztőbbé tette a királyi hercegnő halálának szomorú híre. Szeretett királyunk, III. György és Sarolta királyné unokája gyermekágyban hunyt el, újszülöttjével együtt.

És bár a hercegnő elvesztése miatt nagyon fáj a szívünk, a monarchia jövője miatt még inkább aggódhatunk. Mert a Korona válságba került. Olyan válságba, amelyet Sarolta királyné felettébb kellemetlennek és méltatlannak találhat azok után, hogy vasmarokkal irányította az előkelő társaság házasságszerző fáradozásait és a frigyek piacát.

E sorok írója és Anglia népe csak remélheti, hogy Sarolta királyné mostantól a saját családján belül folytatja áldásos tevékenységét. Hiszen őfelségének tizenhárom gyermeke van, de királyi örökös egy sincs közöttük. Legalábbis törvényes örökös nincs.

Eme tény elkerülhetetlenül elgondolkodtatja az embert: nem csupán mesebeszéd-e, hogy a királyné a jó házasság titkának nagy tudora volna?

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA, 1817. november 10.

ÖTVENHAT ÉVVEL KORÁBBAN...

SAROLTA

ESSEX, ANGLIA

A LONDONBA VEZETŐ ÚTON

1761. SZEPTEMBER 8.

A német arisztokrácia összes tagjához hasonlóan Sophia Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnőnek is sok neve volt. A Sophia nevet anyai nagyanyjától, Sophia Albertine of Erbach-Erbachtól kapta, aki születése jogán grófnő, házassága révén hercegné volt. A Charlotte nevet apja, Charles Louis Frederick Mecklenburg-Strelitz révén kapta; a nemes úr második fiúként született, és meghalt, mielőtt elfoglalhatta volna családfői pozícióját. A két hercegnői keresztnév után következett az örökség részét képező különböző földterületek és birtokok felsorolása. Mecklenburg-Strelitz és Erbach-Erbach természetesen, és ezeken túlmenően Saxe-Hildburghausen, Schwarzburg-Sondershausen, és ha elég messzire akarunk visszamenni, Waldeck-Eisenberg is.

Minden keresztnevét szerette, és minden vezetéknevére büszke volt, de legkedvesebb nevének a Lottie-t tartotta.

Lottie. Ez volt a legegyszerűbb mindegyik közül, de nem ezért kedvelte. Ritkán favorizált bármit, ami egyszerű. Parókából a magas, ruhából a pompázatos tetszett neki, és egészen bizonyos volt abban, hogy háza népében senki nincs, aki mélységében és részletességében olyannyira képes értékelni a zene és a művészetek összetett szépségeit, mint ő maga.

Sophia Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő nem volt egyszerű teremtés.

Nem bizony.

Mindazonáltal szerette, ha Lottie-nak szólították. Szerette, mert szinte soha senki nem használta ezt a nevet. Ismerni kellett őt ahhoz, hogy valaki Lottie-nak szólíthassa.

Az illetőnek, aki őt Lottie-nak szólíthatta, tudnia kellett például, hogy nyáridőben kedvenc desszertje a málnás-sárgabarackos lepény, télen pedig az almás rétes, de minthogy felettébb kedveli a gyümölcsöket és édességeket, bármely gyümölcsből készült édesség a kedvencei közé tartozik.

Azok, akik őt Lottie-nak szólították, azt is tudták, hogy amikor még kislány volt, szeretett úszni az otthona melletti tóban (ha eléggé felmelegedett a vize, ami azonban elég ritkán következett be). Azt is tudták, hogy édesanyja egy idő után kifejezetten megtiltotta ezt (kijelentvén, hogy Charlotte túl idős már ilyen könnyelmű szórakozáshoz), amely tiltás azt eredményezte, hogy Charlotte három teljes hétig nem beszélt vele. A béke csak azt követően állt helyre, hogy Charlotte meglepően alapos jogi elemzést írt, amelyben felvázolta az ügyben érdekelt felek jogait és kötelezettségeit. Édesanyját nem győzték meg Charlotte jogilag alátámasztott érvei, ám ekkor bátyja, Adolphus közbeavatkozott. Azt mondta, hogy Charlotte helyesen érvelt. Logikus és értelmes, amit előadott, és ezt méltányolni illene.

Adolphus találta ki a Lottie nevet. És éppen ez volt az ok, amiért ez lett Sophia Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő kedvenc beceneve. Mert legkedvesebb fivére adta neki. Pardon, az egykori legkedvesebb fivére.

– Úgy festesz, mint egy szobor – mondta Adolphus, annak ellenére mosolyogva, hogy Sophia Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő az utóbbi három hetet azzal töltötte, hogy könyörgött bátyjának, ne házasítsa ki őt egy idegennek.

Charlotte legszívesebben figyelmen kívül hagyta volna ezt a megjegyzést. Semmit sem szeretett volna jobban, mint hogy életük hátralévő részében egyetlen szó nem sok, annyit se szóljon fivéréhez, de maga is felismerte az efféle makacsság hiábavalóságát. Ráadásul éppen Anglia délkeleti részén jártak, egy hintóban utaztak; hosszú út állt előttük, és mögöttük is.

Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő unatkozott és dühös volt, és mint köztudomású, eme két érzelem együttes fennállása sosem jelent jót.

– A szobor egy műalkotás – jegyezte meg jeges hangon. – A műtárgyak szépek.

Erre fivére ismét elmosolyodott. Átkozott legyen e mosoly!

– Egy műtárgy lehet kedves a szemnek – felelte fivére, és hangjából hallatszott, hogy felettébb élvezi a szóváltást –, ám te inkább nevetség tárgya vagy.

– Mit jelentsen ez? – mordult rá Charlotte.

Adolphus vállat vont.

– Hat órája egy jottányit sem mozdultál.

Ó, jaj, idáig nem lett volna szabad elmennie. Charlotte olyan vad tekintettel nézett fivérére, hogy ha nem Adolphus ül vele szemben, hanem valaki más, az illető igazán félelmetes nézésként értelmezte volna.

– Lyoni selyemruhát viselek, melyet indiai zafírok díszítenek. Öltözékem legfelső rétege kétszáz éves csipke.

– És nagyon szép vagy – jegyezte meg Adolphus. Meg akarta paskolni a testvérhúga térdét, de sietve visszahúzta kezét, amint a szép hölgy villámló tekintetét észlelte.

Charlotte kétségtelenül gyilkos pillantást vetett rá.

– A túl sok mozgás hatására a zafírok kárt tehetnek a csipkében – morogta Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő. Szó szerint morgott. – Azt akarod, hogy cafatokra mozogjam a csipkét?

Nem várta meg, hogy fivére válaszoljon. Mindketten tudták, hogy erre a kérdésre nem is vár választ.

– És ha ez még nem lenne elég – folytatta Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő –, a ruha alatt rám feszül egy igen merev halcsontos fűző.

– Halcsont?

– Igen, halcsont, fivérem. Bálnák csontja. Bálnák haltak meg azért, hogy így nézhessek ki.

Erre Adolphus már felnevetett.

– Lottie…

– Ne! – figyelmeztette Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő. – Ne merészelj Lottie-nak nevezni, mintha szeretnél.

– Ugyan, Liebchen, tudod, hogy szeretlek.

– Hogy tudom-e? Nem is tudom. Mert egyáltalán nem úgy néz ki, mintha szeretnél. Ha tudni akarod, úgy érzem magamat, mint egy tenyészkoca, amit megkötözve az oltárra helyeztek áldozatként.

– Charlotte…

– Almát nem tesztek a számba?

– Charlotte, hagyd ezt abba! Király választott feleségül. Ez igazán nagy megtiszteltetés.

– Pontosan ezért vagyok felettébb dühös! – kiabált Charlotte. – A hazugságok miatt. Folyton-folyvást hazudsz.

Képtelen volt elviselni a végtelen hazugságokat. Ez egyáltalán nem megtiszteltetés. Nem tudta biztosan, hogy mi ez, de azt határozottan tudni vélte, hogy nem kegy.

III. György, Nagy-Britannia és Írország királya a semmiből került elő (illetve az illetékes alattvalói; őfelsége ugyanis nem tisztelte meg személyes megjelenéssel), és mégis, megmagyarázhatatlan módon úgy méltóztatott határozni, hogy ő, Sophia Charlotte Mecklenburg-Strelitz legyen a következő királynéja.

Mecklenburg-Strelitz. Elutaztak egészen Mecklenburg-Strelitzbe. Charlotte szerette az otthonát, a békés tavakat, a zöldellő mezőket, de tudatában volt annak, hogy Mecklenburg-Strelitz a birodalom legkevésbé fontos tartományai közé tartozik. A távolságról nem is szólva. A király tanácsadóinak tucatnyi hercegségen és fejedelemségen kellett átutazniuk – amelyekben tucatnyi szabad és független hercegnő és herceg kisasszony élt –, míg eljutottak Mecklenburg-Strelitzbe.

– Én nem hazudtam neked, Charlotte – mondta Adolphus. – Ez tény. Kiválasztottak téged.

Ha Charlotte mozdulni tudott volna bálnacsont fűzőjében, egyenesen szembefordult volna a fivérével. Mivel azonban nem tudott mozdulni, egyetlen rendelkezésére álló eszközként kénytelen volt a jeges pillantásához folyamodni.

– És mennyire volt nehéz ez a választás? – kérdezte szigorú hangon. – Mi kell nekik? Semmi különös. Kellett egy hölgy, aki termékeny, tud olvasni, ismeri a társasági illemet, és királyi származású. Ennyi a követelmény, semmi több.

– Ez nagy kegy, Liebchen.

– Egyáltalán nem kegy. És megmondhattad volna nekik, hogy válasszanak valaki mást. Olyat, aki elég ostoba ahhoz, hogy akarja ezt az állítólagos nagy kegyet.

– Nem akartak ostoba leendő királynét választani. Téged akartak.

Szentséges ég! Nem lehet ennyire együgyű a fivére!

– Adolphus, gondolkozz! – kérte Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő. – Miért engem választottak? A király bárkit választhatott volna. Bárkit. De ők végigvadásszák az egész kontinenst, és engem találnak meg. Ennek biztosan van valami oka.

– Az az oka, hogy különleges vagy.

– Különleges? – kérdezett vissza Charlotte, és alig kapott levegőt, annyira megdöbbentette fivérének naivitása. Illetve nem az. Adolphus nem naiv, egyszerűen le akarja csillapítani, csitítja, mint valami oktalan gyermeket, aki túlságosan vak vagy buta ahhoz, hogy felismerje az árulás hálóját, amit köréje szőttek. – Idegen vagyok számukra – mondta Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő –, és ők is idegenek a számunkra. Nem nézhetsz ennyire ostobának. Oka van annak, hogy engem, egy teljesen idegent akartak. És nem hiszem, hogy jó okkal. Sőt tudom, hogy nem jó okkal, mert mióta közölted velem a hírt, kerülöd a tekintetem.

Eltelt pár pillanat, mire Adolphus meg tudott szólalni. Amikor azonban megszólalt, kimondott szavai teljesen haszontalannak bizonyultak.

– Ez remek hír, Lottie. Boldog leszel.

Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő csak nézte ezt a férfiút, akiről azt hitte, mindenkinél jobban ismeri. A fivére volt, apjuk kilenc évvel korábbi halála óta a család feje. Felesküdött, hogy védelmezi őt. Azt mondta neki, hogy szép és értelmes, és Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő hitt neki. Nem kellett volna. Tudhatta volna, hogy nem hihet neki sem. Hiszen férfi, és mint minden férfi, úgy tekint a nőkre, mint bábokra, akiket végig lehet rángatni egész Európán, és egyáltalán nem számít, hogy boldogok-e.

– Nem tudhatod – mondta Lottie tompa, halk hangon. Adolphus egy szót sem szólt. – Kijelented, hogy boldog leszek, mintha egyáltalán lehetne fogalmad róla. Mintha a puszta kijelentésedtől boldognak kéne lennem. Megkérdeztél akár egyszer is, hogy én mit akarok? Nem, nem kérdeztél meg.

Adolphus bosszúsan felsóhajtott. Lottie a türelme határait feszegeti, ezt könnyű belátni. De a lányt ez cseppet sem érdekelte; a düh vakmerővé tette.

– Fordítsd vissza a hintót! – fejezte ki óhaját. – Én ezt nem vagyok hajlandó megtenni.

Adolphus elkomorult.

– Aláírtam a jegyességi szerződést. Végig fogod csinálni.

– Nem.

– De igen.

– Bátyám! – szólt Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő, és utálatos-kedves mosollyal nézett fivérére. – Add ki a parancsot a kocsisnak, hogy forduljon vissza, különben mocorogni kezdek. Szeretnéd tudni, mi fog történni, ha mocorogni kezdek?

– Biztosra veszem, hogy hamarost közlöd velem.

– A fűző, amit viselek, a legfinomabb és legdrágább bálnacsontból készült. Igazán pompás darab. A csontok pedig nagyon, nagyon hegyesek. És mivel a legelőkelőbb divat szerint öltözködöm, a fűző eléggé szorosra van fűzve.

Charlotte a derekára mutatott, pontosabban az ujjával megnyomta a fűzőt, de a mozdulat nem azt a hatást váltotta ki, amire számított. A mellkasa érzéketlenné vált, és mintha falat érintett volna.

– Lazítsunk a fűzésen? – javasolta Adolphus.

– Nem, nem fogunk lazítani rajta. Teljes díszben kell megérkeznem, ami azt jelenti, hogy ebbe a szörnyűségbe kötözve kell megjelennem. Ennek következtében, ha megjelenésem szoborszerű lesz, ha nevetséges látványt nyújtok, az azért lesz, mert nem tudok mozdulni. Illetve nem merek mozdulni. Öltözékem annyira stílusos, hogy ha sokat mozgok, saját alsóruhám döf halálra.

Adolphus csak pislogott.

– Ó, mily öröm hölgynek lenni – jegyezte meg halkan Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő.

– Zaklatott vagy.

Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő ekkor legszívesebben megölte volna fivérét.

– Charlotte…

– Ez teljességgel lehetséges. A mozgás. Gondolkodtam rajta. Dönthetek úgy is, hogy az alsóruhámmal gyilkoltatom meg magamat. Micsoda irónia lehet ebben! Bár megvallom, az iróniát még nem látom. Humort igen. Irónia… abban nem vagyok biztos.

– Charlotte, komolyan mondom, hogy hagyd abba!

Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő azonban képtelen volt abbahagyni. Elméje lángolt. Haragja teljességgel jogos, és attól félt, hogy minden mosollyal egy olyan jövő felé lódul, amit nem értett. Tudta, mi történik, de nem tudta, miért, és ettől ostobának és jelentéktelennek érezte magát.

– Mennyi időnk van még, amíg odaérünk? Úgy hiszem, hogy ha állhatatosan mocorgok, teljesen kivérezhetek, és meghalok, mielőtt London városába élünk – folytatta a háborgást.

Adolphus egy fáradt, méltatlankodó felhördülést fojtott vissza.

– Mint mondtam, zaklatott vagy. Érzelmes és érzelgős. Megértem, hogy…

– Megérted? Igazán? Azt szeretném én hallani. Mert nem vagyok zaklatott. És nem vagyok érzelgős. Nem. Dühös vagyok. És nem kapok levegőt. És mindkettőt neked köszönhetem, drága fivérem. De nyilván nem köszönöm.

Adolphus karba fonta a kezét.

– Meg fogom tenni – figyelmeztetett Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő. – Ugrálni fogok, felnyársalva magamat ezzel a nevetséges fűzővel, és kivérzek.

– Charlotte!

Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő erre végre befogta a száját. Adolphus nagyon ritkán ütött meg vele ilyen hangot. Ami azt illeti, Lottie nem volt biztos abban, hogy ilyesmi előfordult már egyáltalán.

Egy pillanat alatt eltűnt a szeme elől zseniális fivére, és helyét a szigorú és nagy hatalmú Mecklenburg-Strelitz herceg vette át. Megdöbbentő volt. Dühítő. És ettől a Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő szíve mélyén még mindig megbúvó kislány a legszívesebben sírva fakadt volna.

– Tudom, hogy erélyesebben kellett volna bánnom veled, amikor anya és apa meghalt – jelentette ki a herceg. – Hagytam, hogy túl sokat olvass, engedtem minden hóbortodnak és szeszélyednek, elnéztem minden rigolyádat. Teljes mértékben vállalom a felelősséget azért a sajnálatos állapotért, ami emiatt kialakult. Rendkívül makacs lettél, és az a tévképzet alakult ki benned, hogy önálló döntéseket hozhatsz. Pedig ez nem így van. A családunkban én parancsolok. És az fog történni, amit elhatároztam.

– Nem értem, miért nem lehetne, hogy…

– Azért, mert ők a brit birodalom, mi pedig egy apró német tartomány vagyunk! – bődült fel a férfi. – Nem volt választásunk – mordult a húgára. – Nem volt választásom. Indoklást akarsz? Rendben. Nincs indokom. Nincs jó ok. Tudom, hogy a mi köreinkből senki nem házasodott még abba a királyi családba. Soha. De nem vagyunk abban a helyzetben, hogy kérdéseket tegyek fel! Mert nem tehetem ellenségünkké a földkerekség leghatalmasabb nemzetét. Ez már eldöntött tény. További vitának helye nincs. – Előrehajolt, valósággal reszketve a haragtól, a türelmetlenségtől, és talán a belenyugvás tehetetlenségétől is. – Szóval fogd be a szádat, teljesítsd a hazád iránti kötelezettségedet, és légy boldog!

Charlotte összerezzent. Mert Adolphus végre nem hazudott. Barna volt a bőre. Az ő bőre is barna. Barna, mint a csokoládé, vagy mint a régi, csiszolt fa. Nem kellett ahhoz látnia Nagy-Britannia és Írország királyát, III. Györgyöt, hogy tudja, az ő bőre nem barna.

Akkor miért? Miért teszi ezt? Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő tudta, mit mondanak a halovány bőrű európaiak a hozzá hasonló emberekről. Miért „szennyezné” vérvonalát a király egy mór származású lánnyal? Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnő családfája Afrikában gyökerezik, és nem sok nemzedék óta rügyezik az európai kontinensen.

Miért őt akarja a király?

Mit titkol?

– Liebchen – szólt Adolphus. Felsóhajtott, a tekintete meglágyult. Újra fivér volt, csak fivér. – Nagyon sajnálom. De sokkal rosszabb sors is van annál, mint hogy az ember lánya Anglia királyának hitvese lesz.

Charlotte feszengve nyeldekelt, és az ablakon kinézve figyelte, ahogy a lankás angol vidék elsuhan mellettük. Nagyon zöld, nagyon életteli. Mezők és erdők, kis falvak, takaros templomok, szép főutcák. Úgy találta, ez a vidék nem nagyon különbözik hazája vidékeitől, bár még egyetlen tavat sem látott.

Vajon tavat kívánni már túl sok lenne?

– Visszatérhetek valaha Schloss Mirow-ba? – kérdezte halkan.

Fivére tekintete szomorkássá változott.

– Valószínűleg nem – ismerte el. – Nem fogsz hazavágyni. Egy év nem sok, annyi sem telik el, és a mi vidékünket már túl egyszerűnek fogod tartani.

Charlotte-nak olyan furcsa érzése volt, hogy ha máshol lenne, most sírva fakadna. Tegnap még eleredtek volna a könnyei. Dühös, forró könnyek, az ifjúság zabolátlan szenvedélyessége.

Most azonban királyné lesz. Nem sírt. Akármi is van az emberben, ami könnyeket fakaszt, az benne kikapcsolódott.

– Dőlj hátra – mondta. Kirántotta kezét bátyja kezéből, és határozott mozdulattal összefonta kecses ujjait. – Nehogy baja essen a ruháimnak. Tökéletesen kell kinéznem, amikor megérkezünk, ugye?

Várja a palotája.

GYÖRGY

SZENT JAKAB-PALOTA

LONDON

1761. SZEPTEMBER 8.

György többnyire nem bánta a sorsát, mármint azt, hogy ő a király.

A pozíciójából származó előnyök teljesen nyilvánvalóak voltak. Több pénze volt, mint amit egy ember elkölthetett, több palotája, amit otthonának nevezhetett; szolgák és tanácsadók hada állt rendelkezésére, akik egymással versengve igyekeztek kielégíteni őfelsége minden szeszélyét.

Reggel csokoládéital, pontosan három kanálnyi cukorral és egy jó adag tejjel? Parancsoljon, felség! Ezüstös peremű csészealjon felszolgálva.

Richard Bradley könyve, A pozsgás növények története díszkiadásban? Semmi gond, nem számít, hogy 1739-ben adták ki, azonnal megtaláljuk önnek, felség!

Egy kiselefánt? Pár hónap, amíg ilyet lehet szerezni, de mi azonnal megtesszük a lehetetlent.

Megjegyzendő, hogy György soha nem intézett olyan kérést udvartartásához, hogy szerezzenek neki elefántot. Bármilyen méretűt. De meglehetősen felvidította a tudat, hogy ha ilyen igénye lenne, annak teljesítése nem volna kérdés.

Vagyis igen, királynak lenni gyakran örömteli. De nem mindig, az ember pedig nem panaszkodhat általánosságban, mert nagyon furcsán venné ki magát, ha azt fájlalná, hogy ő a király.

Az uralkodói létnek azonban voltak hátulütői is. Az uralkodó személynek bosszantóan kevés nyugalmas magánélete lehetett például. Mint most éppen. Minden férfiú, aki történetesen nem tölt be uralkodói szerepet, békésen élvezheti, hogy inasa borotválja az arcszőrzetét, csendben maradhat, ha úgy óhajtja, hallgathatja a nyitott ablakon beáradó madárdalt; György öltözőszobáját azonban megszállta az anyja, és egyik tanácsadója.

És egyiküknek sem volt hajlandósága arra, hogy befogja a száját.

– Éppen a ruháját próbálták rá, amikor eljöttem tőle – tudósított Augusta hercegnő.

– Minden a legnagyobb rendben, ahogy lennie kell – súgta Lord Bute.

– Valami rémséges párizsi ruhát akart viselni. Párizsi ruhát! Ó, borzalom!

Lord Bute bólintott; meglehetősen diplomatikus mozdulat volt, amely nem fejezett ki sem egyetértést, sem egyet nem értést.

– Úgy tudom, a francia fővárost tekintik a divat központjának.

György behunyta a szemét. Furcsa, de azt tapasztalta, hogy az emberek szabadabban beszélnek a jelenlétében, ha behunyja a szemét; mintha azt vélelmeznék, hogy nem hallja őket.

Ezzel a trükkel György nem élhetett gyakran; nem lenne illendő például behunynia a szemét a trónon ülve, vagy amikor külföldi államfőket fogad. Ilyen alkalmakkor azonban, amikor előmelegített törölköző borítja az arcát és nyakát, és arra vár, hogy inasa megérkezzen a habbal és a megfent borotvapengével, a szemlehunyás elég hasznos tudott lenni.

Anyja és Lord Bute beszélgetésének központi témája György menyasszonya; ez más körülmények között nem lett volna figyelemre méltó. György azonban még nem találkozott a menyasszonyával, noha az esküvő hat óra múlva lesz.

Ilyen a királyok élete. Az ember azt hinné, azzal, hogy Isten kegyelméből felkent király lett, jogot nyert arra, hogy az esküvő előtt legalább egy pillantást vethessen jövendőbeli hitvesére. De nem. A király az országáért házasodik, nem a szíve vagy ágyéka vágyai szerint. Semmit nem számít, ha nem látja Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnőt a házastársi eskü kimondása előtt. Ami azt illeti, mindent egybevetve talán még jobb is így.

Mindazonáltal kíváncsi volt.

– Angol király hitvese lesz – szólt az anyakirályné. – Angol ruhát kell viselnie. Látta, mit viselt ma délelőtt, amikor bemutatták nekem?

– Attól tartok, nem volt alkalmam megfigyelni, ma’am.

– Fodros-bodros öltözéket. Túl sok volt egy délelőtti vizithez. Zafírokat! Fényes nappal! És apácák készítette csipkét! Apácák! Azt hiszi, hogy katolikusok vagyunk?

– Véleményem szerint csak jó benyomást kívánt tenni leendő anyósára – vélekedett Lord Bute.

Augusta hercegnő felhördült.

– Ó, ezek a kontinenslakók! Nagyon el vannak telve maguktól.

György megengedett magának egy halvány félmosolyt. Anyja Augusta Saxe-Gotha-Altenburg. Mert Gotha történetesen éppen a kontinens legközepén van. Augusta azonban már huszonöt éve brit hercegnő. Életének több mint felét ekképpen töltötte. Királynénak kellett volna lennie, ezt a megtiszteltetést azonban elragadta tőle az a szomorú tény, hogy György apját, az akkori walesi herceget mellkason találta egy krikettlabda, és ennek következtében nem sokkal később elhalálozott. A Korona egy nemzedéket kihagyott, nagyapáról unokára szállt, és királlyá koronázott férj nélkül Augusta nem lehetett királyné.

Mégis ennek az országnak szentelte életét. Augusta hercegnő kilenc hercegnek és hercegnőnek adott életet, mindegyikük anyanyelvként beszéli az angolt. György úgy vélte, teljesen érthető és akceptálható, hogy édesanyja teljes mértékben britnek tekinti magát.

– De elég szép – jegyezte meg Bute. – Az arca kifejezetten kellemes látvány. És jó tartása van. Mondhatni, királyi tartás.

– Igen, ez természetesen mind igaz – szólt Augusta. – Mindazonáltal a bőre nagyon barna.

György kinyitotta a szemét. Ez váratlan közlés volt.

– Barna a föld – jegyezte meg.

Az anyja feléje fordult. Pislogott.

– Mi a…

Az anyakirályné elhallgatott, nehogy valami szóvicc csússzon ki a száján, amit György felettébb fájlalt. Nagyon szerette a szóvicceket. A szándékosan és a véletlen elszólásból eredőeket is. Kifejezetten élvezte, ahogy a szavak egymáshoz koccantak és kapcsolódtak, és ha ez időnként azt jelentette, hogy mondatai négyszázhatvanhárom szóból állnak, akkor ez nem az ő gondja.

Ő a király. Születésénél fogva megilleti a hosszú mondatok alkotásának joga.

– Mi… – szólalt meg az anyja ismét némi hallgatást követően; a csend közel sem volt olyan hosszú, hogy meghaladja György gondolkodásának folyamatát. – Mi… köze ennek bármihez?

– Szeretem a földet – jelentette ki György, azt gondolván, hogy ez a magyarázat elégséges.

– Mindannyian szeretjük – fejezte ki véleményét Lord Bute halkan.

György ezt mintha meg sem hallotta volna. Nem volt semmi kifogása Lord Bute ellen; jelenléte többnyire hasznos volt, ráadásul mindketten rajongtak a természetfilozófiáért és a természettudományokért. Bute azonban időnként bosszantóan alkalmatlankodó tudott lenni.

– A föld barna – ismételte György. – Belőle sarjad minden élet, minden remény. Barna. Szép.

Augusta hercegnő csak bámulta a királyt. Lord Bute ugyanígy. György vállat vont.

– Akárhogy is – folytatta anyja, aki nem akarta ezt annyiban hagyni –, senki nem mondta nekünk, hogy ennyire barna.

– És az baj? – kérdezte György. Megint behunyta szemét. Megérkezett Reynolds a habbal és a borotvával, és ez így sokkal megnyugtatóbb volt már. Bár a logika azt diktálja, az ember soha ne legyen túl nyugodt, ha borotvapenge van a torka közelében.

– Természetesen nem baj – felelte gyorsan az anyakirálynő. – Nekem teljesen mindegy, milyen színű.

– Nem lenne mindegy, ha lila lenne.

György mosolygott magában.

– Migrént kapok tőled – mondta az anyja.

– Nagyon sok jó orvos van a palotában – jegyezte meg György segítőkészen.

Ez teljes mértékben megfelelt a valóságnak. Sőt! Sokkal több orvos volt, mint amennyire egy személynek szüksége lehet. Úgy tűnik, a király ebben a tekintetben kivétel. A királynak nagyon sok orvosra van szüksége. Különösen ennek a királynak.

– Tudod, hogy igazából nem kapok migrént, ezt csak úgy szokták mondani – jegyezte meg anyja kissé bosszúsan. – Na de komolyan, György, nem hagyod, hogy befejezzem a mondandómat?

György kegyesen intett. Királyi mozdulat volt. Már fiatalkorában megtanulta, és most hasznosnak bizonyult.

– Nem vagyunk felkészülve arra, hogy ennyire barna – mondta Augusta hercegnő.

– Valóban – tette hozzá Lord Bute, bár ezzel a közléssel semmi hasznosat nem adott a beszélgetéshez. – És ez a barnaság nem jön le.

Erre György szeme hirtelen felnyílt.

– Tessék?

– Nem jön le – ismételte az anyakirálynő. – A biztonság okáért megdörzsöltem az arcát, de nem változott a színe.

– Szentséges isten! Anyám! – szólt György, és kis híján felugrott a székből. Reynolds hátrahőkölt, éppen időben, nehogy megvágja György torkát az éles pengével. – Ugye nem azt akarod mondani, hogy megpróbáltad ledörzsölni a bőrt a nekem szánt menyasszony arcáról?!

Az anyakirálynő bosszúsan összerezzent.

– Nem sértésnek szántam.

– És mégis… – Elhallgatott, megcsippentette orra hegyét. Ne üvölts, ne üvölts, ne üvölts! Fontos, hogy nyugodt maradjon. Akkor van a legjobb formájában, amikor nyugodt. Amikor kizökken nyugalmából, gondolatai vadul kavarognak, most pedig éppen arra volt szüksége, hogy gondolatai ne száguldozzanak.

Nyugalom. Nyugalom.

Mély levegőt vett.

– Nincs intelligencia híján, anyám. Okos, értelmes hölgy. Nyilván fel tudja fogni, milyen felfoghatatlan udvariatlanság egy ilyen gesztus.

Augusta hercegnő addig is olyan volt, mint aki karót nyelt, ezután azonban szinte lehetetlenül merev tartással állt.

– A király anyja vagyok. Rangban csak te állsz felettem. Ezért ha felfoghatatlanul udvariatlan vagyok, akkor ezt a bűnt akaratomon kívül csak ellened követtem el.

– Érvelésed nem állja meg a helyét – közölte György. – Elfeledkezel arról, hogy mire leszáll az éj, királyné lesz? És ezzel bizonyosan feletted fog állni.

– Piha! Rangban talán.

– Nem pontosan ez volt az érvelésed?

Anyja azonban sosem volt a logika barátja, ha a logika ellentmondott az érveinek.

– Még gyerek – jegyezte meg.

– Tizenhét éves. Hadd emlékeztesselek, anyám, hogy tizenhat voltál, amikor feleségül mentél édesapámhoz.

– Pontosan ezért tudom, mit beszélek. Amikor férjhez mentem, nem voltam érett felnőtt.

György ezen elgondolkodott. Valószínűtlennek tűnt, hogy anyja ilyen stílusban beszéljen magáról.

– Irányításra, tanácsokra lesz szüksége – folytatta az anyakirályné. – Amit természetesen meg fog kapni tőlem.

– Amiért minden bizonnyal nagyon hálás is lesz – jegyezte meg Lord Bute.

György mintha meg sem hallotta volna. Ismét az anyja felé fordult.

– Biztos vagyok abban, hogy feltétlen örömmel fogadja majd a felajánlott segítségedet és támogatásodat, azok után, hogy úgy bántál vele, mint valami cirkuszi torzszülöttel.

Augusta enyhén szipogott.

– Folyton a tudomány és a tudományos vizsgálat erényeit dicsőíted. Nyilván nem dorgálsz meg a kíváncsiságomért. Sosem találkoztam még ilyen bőrszínű személlyel. Nem tudom, milyen ez. Annyit azonban tudok, hogy dupla tömény arzéntinktúra alkalmazásával rövid idő alatt olyan színű lehet az arca, mint az enyém.

György behunyta a szemét. Szentséges isten!

– Tudtam, hogy egy kicsit sötét – mondta Augusta.

– Valóban – mormogta Lord Bute.

Augusta a királyi tanácsoshoz fordult.

– Harcourt miért nem mondott semmit a hercegnő bőrszínéről? Hiszen találkozott vele, amikor aláírta a papírokat, ugye?

– Említést tett néhány mór felmenőről – ismerte el Lord Bute.

– Néhány mór felmenőről. Mintha abból ki lehetne találni, milyen. Azt hittem, tejeskávészínű.

– Egyesek szerint az.

– Én nem így iszom a kávémat.

– Hát, mindenki a saját ízlése szerinti mennyiségben önti a tejet a…

– Elég! – üvöltött fel György.

Rögtön elhallgattak. Ez is a királyi lét előnyei közé tartozik.

– Senki nem beszélhet a menyasszonyomról úgy, mintha egy nyomorult csésze kávé lenne – szólt rájuk György.

Anyja szeme tágra nyílt, de egy szó megjegyzés nem sok, annyit sem tett.

– Felség – szólt Lord Bute.

György egy kézlegyintéssel elhallgattatta.

– Anyám – szólalt meg, és várta, hogy Augusta hercegnő tekintete rá irányuljon, majd feltette a kérdést: – Helyesled vagy nem helyesled ezt a házasságot?

Az anyakirálynő ajka keskeny vonalba feszült.

– Semmi jelentősége nincs annak, hogy helyeslem-e, vagy sem.

– Kérlek, hagyd a mellébeszélést. Helyesled?

– Igen – felelte az anyja, elég határozottan. – Hiszem, hogy jó feleséged lesz. Vagy legalábbis nem rossz.

– Nem rossz? – kérdezett vissza György.

– Neked. Neked nem rossz. – Aztán mintha nem mindenki értette volna, mire gondolt, hozzátette: – Nem hiszem, hogy rontana az… állapotodon.

Hát előkerült a téma. Az, amiről sosem beszéltek. Kivéve amikor éppen az történt, és nem volt más választásuk.

Legutóbb kifejezetten szörnyű volt. György nem emlékezett minden részletre; sosem emlékezett minden részletre, csak később kimerülten és zavartan ébredt. Arra azonban emlékezett, hogy róla beszéltek, a hercegnőről, aki hamarosan a hitvese lesz. Arról, hogy már úton van. Cuxhavenben szállt hajóra, de ekkor megszólalt a fejében egy hang, és figyelmeztette, hogy nem alkalmas az időutazásra. Nem biztonságos.

A hercegnő elveszti a holdat.

Mi a fenét akar ez jelenteni? Ezt végül maga sem tudta; a szavak csak úgy elpattantak ajkáról.

Nem volt biztos abban, hogy mi történt ezután. Mint mindig, ezúttal is hatalmas darabok tűntek el emlékezetéből. György a jelenséget mindig úgy képzelte el, mint valami atmoszferikus ködöt, ami álmában a szájából tör elő, előbb sűrű, aztán egyre lágyabb, egyre ritkásabb lesz, míg elfújja a szél.

Az emlék mint köd. Felettébb költői kép lenne, ha nem az ő emlékezetéről lenne szó.

György ezután csak arra emlékezett, hogy a Royal College of Physicians épületében ébred. Mintha csak szundított volna egyet. Vele volt az anyja, és vagy fél tucatnyi orvos.

Egyikük történetesen segített is.

Ez kellemes változás.

– Folytathatom, felség?

György ekkor Reynoldsra nézett, aki az egész szóváltás alatt szótlanul állt, borotvával a kezében. György felemelte a mutatóujját, jelezve, hogy még egy pillanatra szüksége van, azzal visszafordult anyja felé.

– Azt mondod, támogatod ezt a házasságot, mégis úgy tűnik, hogy meglehetősen aggódsz. Szeretném, ha magyarázatot adnál erre.

Augusta egy pillanatra elgondolkodott.

– Módosításokat kell eszközölnöd – mondta az anyakirályné. – Mégpedig elég gyorsan.

– Az emberek mindenfélét fognak beszélni – jegyezte meg Lord Brute.

– Az emberek mindenfélét fognak beszélni – ismételte meg Augusta. – Ez pedig probléma. Nem akarjuk, hogy azt gondolják, nem tudtuk.

– Azt, hogy barna a bőre? – kérdezte György.

– Pontosan. Azt kell gondolniuk, hogy eleve így akartuk. Talán valamiféle nyilatkozatot teszünk ezzel. Az a célunk, hogy egyesítsük a társadalmat.

– Kereskedelmi egyezményeket már kötöttünk – jegyezte meg Lord Bute. – De bármelyiket fel lehet mondani…

– Nem mondhatjuk le a királyi esküvőt annak kitűzött napján! – csattant Augusta hercegnő hangja.

– Az ég szerelmére, dehogy mondjuk le! – mordult fel György. El sem tudta képzelni, miféle pletykák terjedése lenne ennek következménye.

– Előfordulhat, hogy az előkelő társaság nem fogadja el az ifjú királynét – fejezte ki aggodalmát Lord Brute. – Az pedig probléma.

Augusta hercegnő erről hallani sem akart.

– Mi vagyunk a Palota. Egy probléma csak akkor probléma, ha a Palota problémának nyilvánítja. Ez megfellebbezhetetlen tény, nemdebár?

Lord Bute köhécselt.

– Tény és való.

– Ahogy az is tény, hogy a király az anglikán egyház feje, és egy nagyszerű ország uralkodója. Mindennek következtében, amit a király tesz, az a Palotának nem lehet probléma. Ugyebár, Lord Brute?

– Nem lehet probléma.

– Tehát mindennek úgy kell lennie, ahogy azt a Palota kívánta. Ugyebár, Lord Brute?

– Igen. Úgy kell lennie.

– Remek – mondta Augusta hercegnő eleven, gyakorlatias hangon. – Tehát a király választása teljes mértékben szándékos volt. Ezt még nyilvánvalóbbá tesszük azzal, hogy kibővítjük az esküvői meghívottak körét. És az ifjú királyné udvartartásának létszámát.

Lord Bute szeme tágra nyílt.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy…

– A király őfelsége mondja – szólt Augusta hercegnő, kezét a szívére téve. A női feddhetetlenség mintaképe. – Én csak az anyja vagyok. Én nem mondok semmit.

György ennek hallatán harsányan felnevetett.

Egyetlen jel utalt arra, hogy Augusta hercegnő meghallotta fenséges fiának nevetését, hogy ajka alig észrevehetően megfeszült. Alig egy pillanattal tartott tovább a két mondat közötti szünet, máris Lord Bute felé fordult, és kijelentette:

– A király őfelsége bővíteni kívánja a menyegzőre meghívottak listáját, és növelni kívánja az ifjú királyné udvartartásának létszámát.

György mosolygott. Végre megértette. Anyja egyenesen zseniális. Briliáns elme.

– Természetesen, fenség – mondta Lord Bute, azzal előbb Augusta hercegnőre, majd György királyra nézett, aztán megint az anyakirálynőre. – De… őfelsége tisztában van azzal, hogy az esküvő hat óra múlva kezdődik?

– Igen. Őfelsége tudatában van eme ténynek – mondta György vigyorogva.

– Hívhatnánk a Danbury családot – mondta Augusta hercegnő. – Nagyapád beszélt róluk, ugye?

– Nem tudnám megmondani – ismerte el György.

– Igen, én határozottan emlékszem, hogy beszélt róluk – jelentette ki az anyakirálynő felettébb határozottan. – Természetesen nem a jelenlegi Danbury családot említette. Őket nem ismerhette. De ismerte az apát. Rendkívül gazdagok. Gyémántokból, ha jól emlékszem. Afrikai gyémántokból – mondta, és Lord Bute-ra nézett. – Jegyzetel?

– Igen – vágta rá Lord Bute, és sietve papirost keresett. György magában sok szerencsét kívánt neki. Az öltözőszobában nyilván nem fog ilyesmit találni.

– És még? – tette fel a kérdést Augusta hercegnő. – A Basset családot?

– Kitűnő választás – mondta Bute, még mindig papírt keresgélve. És pennát. – Javasolhatnám a Kent családot?

Augusta hercegnő egyetértően bólintott.

– Igen, őket is. Egészen biztos vagyok abban, hogy még többen is vannak, akik méltók a meghívásra. Önre és Lord Harcourtra bízom, hogy késedelem nélkül állítsák össze a meghívandók listáját.

– Természetesen, fenség. Azonnal elkészíttetem a meghívókat – mondta Lord Bute, aztán köhécselt. – De nagyon kevés az idő. Lehet, hogy a meghívandóknak már más programjuk van.

Augusta felemelte a kezét.

– Más programjuk? – ismételte kérdésként a kijelentést. Kétely jelent meg arcán. – Ugyan ki ne kívánna részt venni a királyi menyegzőn?

AGATHA

SZENT JAKAB-PALOTA

A KIRÁLYI KÁPOLNA

1761. SZEPTEMBER 8.

Ha Agatha Danbury tudta volna, hogy királyi menyegzőn fog részt venni, szebb ruhát vett volna fel.

Nem mintha bármi probléma lett volna azzal az öltözékkel, amelyben végül megjelent. Ellenkezőleg. Ruhája a legújabb divatnak felelt meg, Madame Duville tervezte, aki köztudomásúlag London harmadik legjobb női divatszabásza volt. Kelméje jacquard selyem, színe mély óarany, amelyről Agatha pontosan tudta, mily remekül kiemeli bőrének sötét tónusait. Kebelkendője is remekbe szabott darab, a legújabb stílnek megfelelően egyetlen szerény masni a dekoltázs felett, feljebb ezüst hímzés és egy csodálatos benini topáz.

Vagyis igen, elfogulatlanul szemlélve megjelenése kifogástalan, sőt, egyenesen pazar volt.

A problémát csak az jelentette, hogy ezt a ruhát nem királyi menyegzőn való megjelenésre tervezték, és akinek akár csak egy gyűszűnyi esze van, pontosan tudja, hogy ha az ember királyi menyegzőre hivatalos vendég, rá kell szánnia a megfelelő összeget, hogy külön erre a különleges alkalomra készíttessen méltó öltözéket magának.

Ám úgy alakult, hogy amikor aznap reggel Agatha kinyitotta a szemét, nem volt birtokában a III. György király és német menyasszonya esküvőjére szóló meghívónak. Nem is számított rá, hogy valaha olyan helyzetbe kerül, hogy királyi felségektől pár lépésnyire lehet. Az ő köreik a királyi körökkel nem keveredtek.

Soha.

Ám királyi invitálásra az ember nem mond nemet. Meglepetésükre meglepően jó ülőhelyet jelöltek ki nekik a királyi kápolna egyik páholyában, ahol ideges pillantásokat váltottak köreik többi tagjával.

Illetve ő váltott ideges pillantásokat. Férje ugyanis elszundított.

Leonora Smythe-Smith, aki mindig legalább tíz szót használt, amikor öt is éppen elég lett volna, hátrafordult, és szembenézett vele.

– Mit keresünk mi itt? – kérdezte súgva.

– Nem tudnám megmondani – felelte Agatha.

– Láttad, hogy néznek ránk?

Agatha ellenállt az erős késztetésnek, hogy rosszallón szisszenve megjegyezze: Persze hogy látom, hogyan néznek ránk! Az igazat megvallva teljesen ostobának kellett volna lenni ahhoz, hogy az ember ne vegye észre, milyen pillantásokat vetettek rájuk a nemesekkel zsúfolásig megtelt padsorokból.

A nemesség tagjai kivétel nélkül porcelánfehér bőrűek.

És bár a Danbury, a Smythe-Smith, a Basset, a Kent és még néhány prominens család tagjai bőségben és kiváltságokkal éltek, ezek nagyon más gazdagság és kiváltságok voltak, mint amelyekkel a hagyományos brit arisztokrácia bírt.

Agatha sötét bőre azt jelentette, hogy soha nem jöhetett számba társalkodónőként a nemes kisasszonyok mellett, sem fiaik menyasszonyaként.

Ez őt nem zavarta. Illetve csak ritkán. Tulajdonképpen csak ilyen és ehhez hasonló helyzetekben, amikor egy helyiségben találta magát királyi hercegekkel, hercegnőkkel és hasonló előkelő társasági személyekkel. Ilyenkor nagy volt a kísértés megvetésüket azzal viszonozni, hogy bejelenti, ő is királyok és királynők leszármazottja, születéskor kapott neve Soma, az ő ereiben is királyi vér folyik, a mende törzs vére. Egykori hazája Sierra Leone. De ugyan mi értelme lett volna ennek? A legtöbben meg sem tudták volna találni a térképen Sierra Leone földjét. Agatha fogadni mert volna arra, hogy az előkelő társaság tagjainak fele azt gondolná, hogy ezt az országot csak kitalálta.

Idióták. A világ idiótákkal van tele. Ezt a nagy igazságot már régen megtanulta, azzal a szomorú ténnyel együtt, hogy ez ellen nem sokat tehet. Ilyen egy nő élete, bőrszíntől teljesen függetlenül.

Agatha egy pillantást vetett férjére. Még aludt. Oldalba könyökölte.

– Mi az? – hebegte a férj.

– Elszundítottál.

– Nem is igaz. Sosem aludnék el a királyi kápolnában – bizonygatta, és valami szöszt söpört le bársonymellényéről.

Agatha a fejét ingatta. Hogyan kerülhetett szösz arra a mellényre az otthonuk és a Szent Jakab-palota között?

Férje nem tartozott… a szívének kedves emberek közé. Úgy érezte, hogy ez a legjobb szándékú megfogalmazás, amellyel hitvesét leírhatja. Körülbelül hároméves kora óta volt az életének része, amikor a szülei feleségül ígérték neki.

Miközben tökéletes feleségnek nevelték, azon gondolkodott, milyen ember az, aki egy hároméves kislánnyal házassági szerződésre lép. Herman Danbury jócskán elmúlt harmincéves, amikor azokat a papírokat aláírta. Nyilván, ha arra törekedett volna, hogy a lehető leghamarabb örökösei legyenek, olyan menyasszonyt választott volna, aki ezt előbb tudja teljesíteni.

A választ az esküvője után kapta meg. Az egész a származásról szólt. Danbury is királyi vérből származott, és nem volt hajlandó mással, mint az afrikai-brit elit társaság krémjével keveredni. Ráadásul, mint vidáman tájékoztatta ifjú feleségét, a házassági szerződés aláírásával még legalább tizennégy év boldog agglegényéletet biztosított magának. Mely férfiú nem lenne elégedett ezzel?

Agatha gyanította, hogy Anglia délkeleti részén élhet néhány Danbury fattyú. Gyanította továbbá, hogy férje semmit, vagy csak nagyon keveset áldoz a gyermekek támogatására.

Ezt bűntettnek kéne nyilvánítani.

Akárhogy is, házasságkötésük után már nem nemzett házasságon kívüli gyermekeket. Agatha ezt egészen biztosan tudta, hiszen férje egészen egyértelműen a tudomására hozta, hogy minden szükségletét maradéktalanul kielégíti. És annak alapján, hogy milyen gyakorisággal elégítette ki hitvesének eme szükségleteit, hitt neki.

Megmoccant a székén. Éppen férje fent említett szükségleteit elégítette ki aznap délelőtt, amikor a királyi meghívó megérkezett. E sajátos körülmény miatt nem volt ideje belemerítkezni a házastársi kötelezettségek teljesítése után szokásos forró fürdőjébe. Sajgott a teste. És feltehetően horzsolások is hozzájárultak a kényelmetlenséghez.

Lényeg, hogy a szokásosnál is erősebb sajgást érzett.

Eme kényelmetlenségtől azonban hajlandó volt eltekinteni, egyrészt azért, mert nem volt más választása, másrészt azért, mert királyi esküvőn lehetett jelen.

Ilyen elképesztő esemény nem történik gyakran az ember életében, illetve az ő életében még soha nem történt ilyen.

– Nem kellett volna már megkezdődnie? – tette fel a kérdést Mrs. Smythe-Smith.

Agatha alig észrevehetően vállat vont.

– Nem tudom – felelte súgva, legfőképpen azért, mert nem lett volna ildomos a kérdést válasz nélkül hagyni.

– A király őfelsége akkor érkezik, amikor érkezni akar – felelte Danbury. – Hiszen ő a király.

Eme kijelentés olyan fellengzős hangon hangzott el, hogy az avatatlan ember azt gondolhatta, Danburynek van már némi tapasztalata a királyok szokásait illetően.

De nem volt. Ebben Agatha egészen biztos volt.

Feltételezte azonban, hogy férjének egyvalamiben teljesen igaza van. A király azt teszi, amit tenni akar, amelybe az is beletartozik, hogy ha kedve úgy tartja, elkésik a saját menyegzői szertartásáról.

Vagy meghívhatja London sötét bőrű elitjét.

Agatha megkockáztatott még egy pillantást a kápolna másik oldalára. A nemesség nem minden tagja bámulta őt. Néhányan egyszerű kíváncsiságból néztek.

Ne nézzetek, akarta mondani nekik. Én ugyanannyira nem értem ezt, mint ti.

Legalább volt mit nézni várakozás közben. A királyi kápolna olyan gyönyörű volt, amilyennek képzelte. Nem a divatos rokokó stílusú. Ezt meglepetéssel konstatálta. Azt feltételezte, hogy a hely au courant.

Ám ez az egyszerűbb stílus nagyon szép volt. Különösen a mennyezet. Bonyolult kazettás mintázat, maga a nagy Hans Holbein festette. Legalábbis Agatha így olvasta valahol. Mindig is érdekelte az építészet és a tervezés. A süllyesztett mennyezetmezők méhsejtekre emlékeztették, és mindegyik…

– Ne bámulj – mordult rá Danbury.

Agatha lehajtotta a fejét.

– Úgy bámulsz, mint valami paraszt – korholta a férje. – Próbálj meg úgy viselkedni, mintha már jártál volna itt.

Amint a férje másfelé nézett, Agatha rosszallón pislogott. Mintha bárki is azt gondolta volna, hogy a mai napot megelőzően bármelyikük is betette volna ide a lábát.

De tudta, mit jelent ez Hermannak. Herman élete csupa „majdnem” volt. Majdnem beilleszkedett. Majdnem elfogadták. Etonba járt, de megengedték-e neki, hogy valamelyik csapat tagja legyen? Oxfordba járt, de meghívták-e valamelyik különleges, titkos klubba? Nem. Természetesen nem. Volt pénze, tanult ember volt, afrikai királyi vérből való. A bőre azonban fekete, mint a csokoládé, ezért az előkelő társaság soha nem fogadta be.

És ebben rejlett Agatha életének nagy ellentmondása. Agatha nem szerette a férjét. Igazán nem szerette. De tisztelte. Minden méltatlanság ellenére, amik a férje szívét nyomták. Néha azon gondolkodott, vajon Herman más ember lenne-e, ha lehetősége lett volna teljesen kibontakozni. Ha nem léptek volna át rajta, vagy nem lökték volna félre, valahányszor majdnem elérte a célját.

Ha a társaság olyan embernek tekintette volna, amilyen valójában volt, akkor talán Herman is olyan nőnek tekintené őt, amilyen valójában.

Vagy mégsem. Az előkelő társaság tele van olyan férfiakkal, akik a nőket csak kiegészítőnek és tenyészegyednek tekintik.

Agatha mégis elgondolkozott ezeken a kérdéseken.

– Ó! – kiáltott fel Mrs. Smythe-Smith, és Agatha követte tekintetét a kápolna hajójának távolabbi végébe. Fontos személy közeledett.

Mindenki felállt.

– A király érkezett meg? – kérdezte Danbury.

Agatha a fejét ingatta.

– Nem látom. De nem hiszem.

– A hercegnő! – mondta Mrs. Smythe-Smith.

– Melyik? – kérdezte Agatha súgva. – A menyasszony? Vagy a király valamelyik húga?

– Augusta hercegnő.

A király édesanyja. Agatha lélegzet-visszafojtva figyelt. Augusta hercegnő vitán felül az ország legbefolyásosabb asszonya volt. Minden tekintetben királynő, csak nem hivatalosan; régóta terjed az a szóbeszéd, hogy a trón igazi hatalma az övé.

A gyülekezet egy emberként állt fel, Agatha a nyakát nyújtogatva igyekezett jobban látni. Kit érdekel, hogy parasztnak nézhetik; egy pillantást akart vetni a hercegnőre. Ráadásul Danbury éppen háttal volt neki, és valószínűleg ő is bámult.

Augusta hercegnő úgy vonult be, mint egy királynő, vagy legalábbis úgy, ahogy Agatha a királynői mozgást elképzelte – kecsesen, céltudatosan. Háta egyenes, mint a nyíl. Ha érezte is öltözékének nyilvánvaló súlyát – maga a kelme legalább tizennégy fontot nyomott –, ennek semmi jelét nem adta.

Milyen érzés lenne, ha rá is ennyi tekintet irányulna? Agatha ezt elképzelni sem tudta. Milyen lehet, ha az ember minden áldott napon a figyelem középpontjában van? Biztosan kimerítő.

De a hatalom. A képesség, hogy megteheti, amit megtenni kíván, hogy azzal találkozik, akivel csak akar, de legfőképpen nem találkozik azzal, akit el akar kerülni.

Sajnálatos módon Agatha ezt sem tudta elképzelni.

Jobban látta Augusta hercegnőt, amikor a fenséges asszony a padsorok között haladt. Úgy tűnt, mintha egyszerre figyelne mindenkire, és nem figyelne senkire, mintha azt mondaná, mindenkit látok, de nem vagytok méltók arra, hogy észrevegyelek benneteket. Tekintete végigsiklott a tömegen, de senkin nem állapodott meg egészen addig, amíg…

Csak őt nézte.

Agatha lélegzete elállt. Ez nem jelenthet jót.

Augusta folytatta királyi vonulását, egyre közelebb ért, Agatha pedig elképzelni sem tudta, mit tehetett ő vagy a férje, amivel megsértették az anyakirálynőt, mert különben miért nézné őket ilyen nyilvánvalóan.

Ugye nem csak képzelődik? Lehet, hogy a hercegnő valójában a Smythe-Smith házaspárt nézi. Csakhogy azt ugyanolyan nehéz volt elhinni.

Már csak öt láb a távolság, két láb…

A hercegnő megállt. Egyenesen a Danbury házaspár előtt.

Agatha térdet, fejet hajtott. Mélyen. Amikor felemelkedett, Augusta hercegnő Danburyvel beszélt.

– Az édesapja barátságban volt a néhai őfelségével, a fiam nagyapjával, nemdebár? – kérdezte a hercegnő.

Ez valóban így volt. Danbury apja ismerte II. György királyt. Illetve a király Danburyt. Agatha nem volt biztos abban, hogy kapcsolatukat barátságnak lehetne nevezni, őfelsége tetszését azonban biztosan elnyerték a gyémántok, amelyek a család kenemai bányáiból kerültek ki.

A hercegnő minden jel szerint nem várt a kérdésére valódi választ, mert nem tartott szünetet a következő mondata előtt.

– Nagy örömömre szolgál, hogy eljöttek ma erre a családi alkalomra, Lord Danbury.

Agatha érezte, hogy kezd előredőlni. Jól hallotta?

„Lord?” Danbury hebegett.

– Én… én nem tudom, mit…

Augusta hercegnő a szavába vágott.

– A menyegző után megy ki a hivatalos hirdetmény. Önök ezentúl Lord és Lady Danbury.

Lady Danbury? Ő Agatha Danbury, mostantól Lady Danbury. És ez a megtiszteltetés tucatnyi tanú előtt érte a Szent Jakab-palota királyi kápolnájában. Ez nem… Ez nem lehet igaz.

És mégis az. Augusta hercegnő állt előtte, és azt mondta:

– Az előkelő társaság minden tagjának nemesi címmel kell rendelkeznie.

– Az előkelő társaság, fenség? – szólt Agatha.

Augusta hercegnő alig észrevehető bólintással jelezte, hogy tudomást vett jelenlétéről.

– Éppen ideje, hogy egyesüljön a legprominensebb társaság, nemde?

Agatha szája tátva maradt a csodálkozástól, de ha lett volna lélekjelenléte megszólalni, az sem számított volna, mert Augusta hercegnő továbblépett a következő padhoz, ahol Lord és Lady Smythe-Smitht üdvözölte.

Mi az ördög történt?

Agatha mellett férje keble dagadt a büszkeségtől.

– Lord Danbury – súgta áhítattal. – Képzeld csak el!

– Elképzelem – mondta Agatha halkan. Figyelte, ahogy az újdonsült Lady Smythe-Smith mélyen térdet hajt, és olyan sokáig marad úgy, hogy végül Augusta hercegnő kénytelen volt utasítani, hogy egyenesedjen fel végre.

– Bocsásson meg, királyi fenség – mondta Lady Smythe-Smith. – Akarom mondani, hálásan köszönöm, királyi fenség, én…

– Még valami – vágott a szavába Augusta hercegnő, de figyelmét ekkor már újra a Danbury házaspár felé fordította, és azt mondta: – Mi a neve? – kérdezte Agathát.

– Nekem? – kérdezett vissza Agatha magára mutatva.

Augusta hercegnő éles mozdulattal bólintott.

– Agatha Louisa Aminata Danbury.

– Ez jó név.

– Köszönöm, királyi fenség.

A hercegnő átható tekintettel nézte.

– Mit jelent az Aminata? Feltételezem, hogy a Louisát a mi nagyra becsült hercegnőnkről kapta.

– Természetesen, királyi fenség. – Ez valóban így volt. Agatha szülei azt akarták, hogy lányuk királyi nevet kapjon, amely mindkét kultúrába illeszkedik, ezért második keresztneve Louisa lett, ami elég gyakori a brit királyi családban. A harmadik keresztneve… – Aminata…

Agatha köhécselt. Nem volt hozzászokva ahhoz, hogy Augusta hercegnőhöz hasonló rangú személyekkel beszéljen, ezért egyenesen megrettent. Ám eszébe jutott valami, amit még a dajkája mondott neki egykor.

Légy elrettentő.

Akkor is, ha nem elrettentő, akkor is, ha éppen retteg…

El tudta képzelni magát elrettentőnek. El tudta képzelni, hogy megvan az ereje és hatalma ahhoz, hogy férfiakat és nőket térdre kényszerítsen. És talán ennek az álomnak egy kis része férkőzött a bőre alá.

Egyenesen Augusta hercegnő szemébe nézett.

– Az Aminata családi név. Azt jelenti, megbízható, hűséges és becsületes.

– Ön valóban megbízható, hűséges és becsületes?

– Az vagyok, fenség.

Augusta hercegnő hosszú másodpercekkel tovább nézte annál, hogy ez a nézés ne lett volna feszélyező.

– Az jó – mondta végül. – A királynét fogja szolgálni udvarhölgyeként.

– Én… – Tessék? Agatha ajka sokáig hang nélkül mozgott, mielőtt sikerült kimondania a választ: – Igen, fenség. Én… én a legnagyobb készséggel szolgálnám a királynőt. A lehető legnagyobb megtiszteltetés lenne számomra.

– Természetesen az lesz – mondta Augusta hercegnő, azzal Danburyhez fordult, aki a hölgyeket bámulta. Kurta bólintással búcsúzott tőle, majd továbbment.

– Ez… ez mi volt? Mi történt? – kérdezte Agatha.

– Miért téged választott? – kérdezte Danbury szigorú hangon.

– Nem tudom.

– A neved miatt – jegyezte meg Lady Smythe-Smith. – Animata.

– Aminata – igazította ki Agatha. – És nem a nevem.

– Hiszen az előbb mondtad.

Agatha a fejét rázta. Szentséges isten, ez a nő rettentő ostoba.

– Nem a nevem miatt választott.

– Akkor miért?

– Nem tudom. Miért választott bármelyikünket is? Hirtelen nemesek lettünk.

– Mi igen – felelte Danbury ingerülten. – Te azonban nálunk is több lettél. Az udvartartás tagja.

– Ez engem ugyanúgy meglep, mint téged.

– Az én családom állt kapcsolatban a néhai királlyal.

– Tudom.

– Akkor miért téged akarnak?

– Nem tudom. Nem ismerem őket.

– Majd megismered – jegyezte meg Lady Smythe-Smith, ezzel emlékeztetve őket arra, hogy még mindig hallgatózik.

– Drágám – szólt Agatha, és megpaskolta a férje karját. – Egészen biztos vagyok abban, hogy csak a te hírneved miatt választottak engem. Hiszen téged nem hívhatnak a királyné udvarába. Hiszen férfi vagy. Te nem kerülhetsz be oda, ezért helyetted engem kértek fel.

– Szerintem is így lehetett – mondta Danbury.

– Én nélküled senki vagyok, drágám.

Számtalanszor elsuttogta már ezeket a szavakat, de semmit nem veszítettek a hatásukból. Danbury visszafordult az oltár felé, Agatha pedig folytatta a mennyezet szemlélését. Nagyon tetszett neki, ahogy a nyolcszögek és görög keresztek különleges mintázatot formáznak és a…

Ekkor mozgásra lett figyelmes. Valaki van fent a karzaton. Agatha gyorsan körülnézett. Más is észrevette?

Nem. Senki más nem nézett felfelé.

Fiatal nő volt. Bőre ugyanolyan színű, mint Agatháé, talán egy árnyalattal különböző; az adott fényviszonyok között lehetetlen volt pontosan megállapítani. Az azonban teljesen biztos, hogy a hölgy nem fehér, és az is tény, hogy tiltott területen tartózkodik.

Agatha ismét körülnézett. A közönség egymást szemlélte, egyesek legyezni kezdték magukat, miután a helyiség túlságosan átmelegedett a tömegtől.

Agatha ismét felnézett. A lány eltűnt.

Furcsa.

De nem annyira furcsa, mint minden más, ami aznap történt.

Lady Danbury. A királyné udvarhölgye.

Nahát!

BRIMSLEY

SZENT JAKAB-PALOTA

A KIRÁLYI KÁPOLNA

1761. SZEPTEMBER 8.

Bartholomew Brimsley el fogja veszíteni az állását.

Vagy felakasztják.

Vagy mindkét dolog megtörténik vele, ebben a sorrendben. Ez teljes mértékben lehetségesnek tűnt. Elbocsátják a királyi személyzetből, aztán felakasztják, és aztán, mivel a Hannover királyi háznak dolgozott, akiknek a fél világ a birtokában van, és bármit megtehetnek, amit csak akarnak, valószínűleg felbérelnek egy talján vándor szőlőszedő csapatot, hogy tapossák meg a hulláját. Nem marad belőle más, csak néhány hajcsomó és pépes zsigerek, de pontosan ezt érdemli.

– Egyetlen feladatod volt – mormogta magának. – Egyetlen feladatod.

Brimsley szerencsétlenségére az a bizonyos egyetlen feladat az volt, hogy Sophia Charlotte Mecklenburg-Strelitz hercegnőt a Szent Jakab-palota királyi kápolnájába kísérje, ahol a nemes hölgy feleségül megy Nagy-Britannia és Írország királyához, III. Györgyhöz.

De elveszítette a hercegnőt. És ezt a feladatot előléptetésének tekintette!

Augusta hercegnő főkomornája, Sophronia Pratt a múlt héten félrevonta, és azt mondta:

– Az a megtiszteltetés érte, Brimsley, hogy az új királynét szolgálhatja.

És míg Brimsley ezt a meglepő új fejleményt próbálta megemészteni, Pratt hozzátette:

– Nem Sophia hercegnőnek, hanem Sarolta hercegnőnek kell nevezni. Ez az első dolog, amit tudnia kell róla.

– Ezek szerint a királyi neve is Sarolta lesz?

– Ezt nem tudhatjuk, csak feltételezhetjük. Ha azonban királyi felségekről van szó, a legjobb, ha az ember feltételezésekbe sem bocsátkozik.

– Igenis, ma’am – felelte Brimsley. Azon csodálkozott, milyen egyenruhát kapott. Nem a lakájok, inasok és kocsisok élénkvörös ruházatát; nyilván valami sokkal különlegesebb feladatot kap, ami jobban illik magasabb pozíciójához. A király személyzete tengerészkék egyenruhát hordott, de Brimsley kedvenc színe a skarlátvörös volt.

– A hercegnő a jövő héten érkezik – folytatta Pratt. – A pontos napot még nem tudjuk, de úgy tájékoztattak, hogy az esküvőt az érkezése után azonnal megtartják.

– Azonnal, ma’am? – visszhangozta Brimsley.

– Órákon belül. De az biztos, hogy még ugyanazon a napon.

– Van valami különleges oka ennek a sietségnek, ma’am?

Pratt komor pillantást vetett rá.

– Ha van is, azt magával nem fogják közölni.

– Természetesen, ma’am – felelte Brimsley, korholva magát. Pratt azon nyomban visszavonhatja előléptetését, ugyanolyan könnyen, ahogy megadta. Ezért fejet hajtott és kijelentette: – Készenlétben fogok állni, ma’am.

– Remek. A feladat az, hogy mindig öt lépéssel mögötte haladjon. Mindig. És mindig vele legyen, soha ne tévessze szem elől. Ha kérdez magától valamit, válaszoljon…

– Mindig? – kérdezte Brimsley.

– Néha – felelte Pratt, miközben úgy nézett rá, hogy tekintetében egyenlő mértékű volt a komorság és a megvetés. – Néha válaszolnia kell a hercegnő kérdéseire.

Brimsley nem volt igazán biztos abban, hogyan kell ezt értenie.

– A hercegnő esetleg nem tudja, mi a dolgok rendje és menete itt – magyarázta Pratt, és megvetése hamar meghaladta komorsága mértékét. – Egyik elsődleges kötelességünk az lesz, hogy segítsünk neki tanulni.

– Ahhoz nem az kellene, hogy válaszoljak a kérdéseire?

Pratt tekintete felfelé rebbent, és Brimsley, bár nem volt képzett szájról olvasó, egészen biztos volt abban, hogy a főkomorna a Szentséges ég, segíts meg! szavakat formálta.

A szentséges ég segítse mindkettőjüket. De tényleg. A farkasok elé dobják őt, és ezt mindketten pontosan tudták.

– A német hercegnőnek meg kell tanulnia úgy élni, ahogy mi élünk – közölte Pratt.

Brimsley komoly tekintettel bólintott.

– Értettem, ma’am.

– Ebben az udvarban.

– Természetesen, ma’am.

– Augusta hercegnő udvarában.

Brimsley kinyitotta a száját. Az nyilván az új királyné udvara lesz, nem Augusta hercegnő udvara.

Pratt meglepően fejedelmi módon vonta össze szemöldökét.

– Mondani akar valamit?

Brimsley nem volt ostoba. Talán hiú, de nem ostoba.

– Semmit, semmit, csak azt, hogy tökéletesen értem, ma’am.

– Én is így gondoltam – felelte Pratt. – Ez volt az egyik ok, amiért magát ajánlottam erre a pozícióra.

– Köszönöm, ma’am.

Pratt úgy nézett a főkomornára, mintha azt akarná mondani, hogy köszönete nem érhet fel hozzá.

– Akarja tudni, hogy mi volt a másik ok, amiért magát ajánlottam?

Brimsley ebben nem volt egészen biztos.

– Az arca miatt – mondta Pratt. – Egy kicsit halszerű.

Brimsley köhintett egyet.

– Köszönöm, ma’am.

– Ez volt az ok. Az imént megsértettem magát, maga pedig megköszönte. Sok hasonlóban lesz része a királynő mellett.

– Ezek szerint sikerült többet megtudniuk róla?

– Egyetlen szót sem – felelte Pratt sietve. – De a királyi személyek ebből a szempontból mind egyformák. Akárhogy is, a halszerű arca miatt magát állandó megvetés légköre veszi körül. Úgy tűnik, meglehetősen elégedett magával, pedig mindketten tudjuk, hogy erre semmi oka nincsen.

Brimsley nem volt biztos abban, hogy ennél nagyobb sértésben volt-e már része, és ha nem ő lett volna az áldozat, valószínűleg csodálta volna a főkomornát ezért. Tényleg nagyon szellemes szöveg volt.

– Még valami – folytatta Pratt. – A kérdések, amelyeket az új királynő fel fog tenni, nem biztos, hogy a legjobban segítik abban, hogy alkalmazkodjon új életéhez. Világosan fogalmaztam?

– Igenis, ma’am – felelte Brimsley.

Őszintén szólva úgy találta, hogy ez a nő egyenesen rémisztő.

De szüksége volt erre az állásra. Mert feltételezte, hogy ez fizetésemeléssel jár.

Ezért buzgón hajlongott Sarolta hercegnő előtt, aki, meg kell hagyni, egyáltalán nem olyan volt, mint amire számított, és megkezdődött az a munka, amiről azt hitte, élete legjobb munkája lesz – nevezetesen, hogy a hercegnő elegáns, királyi alakját öt lépés távolságból kövesse.

A hercegnő azonban mintha nem értette volna meg, hogyan működik ez az egész, mert amikor a hosszú folyosón a hercegnői lakosztály felé haladtak, megtorpant.

Brimsley is megállt.

A hercegnő egy pillanatig mozdulatlanul állt, valószínűleg arra számított, hogy Brimsley melléje lép, amit ő természetesen nem tehetett meg, ezért gyötrődve állt ott, amíg a hercegnő újra elindult, és aztán…

Megint megállt.

Brimsley is megállt.

A hercegnő nem fordult szembe vele, de Brimsley a válla feszültségéből látta, hogy bosszús.