© N. Fülöp Beáta 2026

© Gyémántfelhő Kiadó

Borítóterv: Hadobás Martin

ISBN 978-615-6509-52-9

Szerkesztette: Tomcsik Nóra

A szöveget gondozta: Bóna-Monok Petra

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Folytatódik a titkokkal átszőtt, izgalmas történet a misztikus Isztambulban, ahol érdekek, érzések és elvek feszülnek egymásnak. Képtelen voltam letenni…

Könyvmolyok szerint a világ – K. Edit

Letehetetlen írás, szerelemről, szenvedélyről, viszályról, bosszúvágyról. Váratlan fordulatok sokasága ez a történet. Beszippantott és bekebelezett. Mély érzelmekkel teli jelenetek, sorsfordító pillanatok, erős intenzitású, lenyűgöző olvasmány.

Angi könyves blogja – Pálinkás Angéla

Az írónő a történetmesélés abszolút mestere. Történet reményről, veszteségről, szerelemről, kapcsolatokról, mindez megspékelve fantáziával, eredetiséggel és líraisággal. Rajongó lettem.

Dontforgettosmileandread – KtssyEdina

Különleges emberi kapcsolatok és érzelmek, amelyekben a múlt titkai hullámokként emelnek fel, majd süllyesztenek el a Márvány-tenger partjainál.

Király Detty

A fájdalom, amit érzel, küldönc. Hallgass rá!

Dzsalál ad-Dín Rúmi

A Rejtélyes Isztambul egy kitalált történet, a könyv szereplői nem valós személyek, és bármilyen hasonlóság a valósággal kizárólag a véletlen műve, kivétel ez alól a valós helyek és helyszínek bemutatása.

Hagia Sophia

PROLÓGUS

Isztambul, Beşiktaş, Dolmabahçe palota

Azon az elátkozott napon minden megváltozott. Haydar Yıldırım születésnapi partija kegyetlen leszámolások helyszínévé változtatta az egyébként csodálatos Dolmabahçe palota kertjét és bámulatos belső helyiségeit. Az egybegyűlt előkelőségek finom illata keveredett az ártatlanok vérének szagával. A hangos robajjal érkező helikopter őrülten forgó rotorja aztán felkapta a rémület szagát, a szél pedig, amit csapott, hurrikánként tépázta az emberek haját, ruháját. Körülöttük és bennük baljós érzések keringtek; néhány vendéget hányinger fojtogatott, és volt, aki gyönyörű estélyi ruháját hányta le, mert nem tudta magában tartani iszonyát. A rémület keltette pánik hatalmas fekete lepelként borult az egész palotára…

– Én is nagyon szeretlek, Selim… – Eszébe jutott a vallomás a kisházban, és ő is viszonozni akarta, a tudomására akarta hozni, hogy ugyanúgy érez, pedig tisztában volt vele, hogy a férfi nem hallja őt. – Elmulasztottam a pillanatot! Ó, Allahom, mit tettek veled? – suttogta, egészen közel hajolva hozzá, közben könnyei teljesen eláztatták az arcát, még Selim vérző mellkasára is jutott belőlük bőven. A jelenetet látva, Bellát is a sírás kerülgette. Miközben a mentősök felemelték Selimet a hordággyal együtt és berakták a helikopterbe, Dzsenna kezéből kicsúszott a férfi keze, és élettelenül lógott a teste mellett. Ez volt az utolsó kép, amit Selimből láttak, mielőtt a helikopter felszállt volna vele. A lány két tenyerébe temette az arcát, úgy zokogott, hogy beleremegett az egész teste, de aztán lassan erőt vett magán, mert nem akarta, hogy Haydarnak bármi gyanús legyen. Nem is sejtette, hogy a férfi a háta mögül nézte végig az egész jelenetet. A helikopter végül hatalmas zajt csapva felszállt Selimmel együtt, óriási szélvihart kavarva maga körül…

Első fejezet

Isztambul, Beyoğlu, Taksim Meydanı[1],

pár órával korábban…

A Taksim téren, Isztambul lüktető szívében mindig egyformán nyüzsgött az élet. Nem számított, hogy nappal volt, vagy éjszaka. Selim egy padon várakozott és közben nézte a sebesen közlekedő embereket.

– Selim? – szólt hozzá egy ősz szakállas, bajuszos, alacsony öregember. Selim felállt a padról, és az idős férfihoz lépett.

– Én vagyok. Te hívtál ide, bátyám?

– Én, én, persze.

Értetlenül meredt az öregre, magyarázatra várva.

– Gyere, üljünk le! Ott, abban a teázóban jó lesz – mutatott a tér túlsó oldalára a férfi. – Köszönöm, hogy eljöttél, fiam. – Tenyerét finoman rátette Selim vállára.

– Miről van szó? Azt írtad, hogy a karórámmal kapcsolatban akarsz valamit odaadni – nézett még mindig értetlenül. Értetlenségénél csak türelmetlensége és kíváncsisága volt nagyobb.

– Így igaz. Mindjárt oda is adom, csak előbb beszélgessünk egy kicsit… Az óra nálad van?

– Nincs. Vagy elvesztettem, vagy lelopták a karomról.

– Értem. De anyád neked adta oda, igaz?

– Igen, apámmal ajándékozták nekem. És nagyon, de nagyon sajnálom, hogy elvesztettem – meredt a távolba.

– Ne sajnáld, öcsém! Az az óra nem ér annyit! Az életed sokkal drágább kincs, mint az a vacak óra.

– Te mit tudsz róla? Miért keresik rajtam? Haydar… ó, hiszen te nem is tudhatod, ki ő… – hallgatott el hirtelen Selim, mire az öreg mosolyra húzta ajkát.

– Folytasd csak! – mondta.

– Szóval ez a Haydar nevű ember azt állítja, hogy anyámnak adta még régen az órát, hogy őrizze meg.

– Így volt, öcsém – helyeselt az öreg.

– Csak nem ismered őt?

– És még az anyádat is… Jól megnőttél azóta, Selim fiam. Amikor Rashida a karján idehozott téged, hogy tanácsot kérjen tőlem, még csak pár hónapos voltál.

– Ide hozzád? De hát miért?

– Pontosan az óra miatt. De ő majd mindent elmesél neked úgy, ahogy volt. Amiért most idehívtalak, az sokkal lényegesebb.

– Mi lehetne ennél fontosabb, bátyám?

– Az életed.

Egy nagyobb méretű fekete zacskót nyújtott át ezután Selimnek.

– Fogd! És amikor este elmész arra a partira, ez legyen a jelmezed alatt! Megígéred, öcsém?

– Mi ez?

– Egy golyóálló mellény. És egy kis művérkapszula a hitelesség kedvéért.

– De hát…

– Ccc – csettintett a nyelvével az öreg. – E nélkül nem mehetsz el! Ígérd meg! És ha, ne adj’ isten, el is találnának, tégy úgy, mintha véged lenne. Csak így menekülhetsz meg!

– Ki vagy te, öreg, és miért segítesz nekem?

– Mert kedvellek, és tetszik a bátorságod. Sokra viheted még az életben, és mert te más vagy, mint ők – mosolygott. – Engem csak Iskender mesternek szólítanak. Isztambul legidősebb órásmestere vagyok. Na, fogd ezt a csomagot, öcsém, és este ne felejtsd el felvenni!

***

Mi az ember legfontosabb tapasztalata az életben, ha nem az, ami elviszi a végső határáig? Ahhoz, hogy azon túllépjünk, bátorságra van szükségünk. Nagy-nagy bátorságra. Otthagyhatjuk a fogunkat, de ennek akkor is jó esélye van, ha nem lépjük át azt a bizonyos végső határt, amitől úgy félünk. Mert a bátrak előrelépnek, míg a gyávák visszahúzódnak.

Selim úgy tett, ahogy Iskender mester javasolta. S bár a hősök is épp úgy félnek, mint a gyávák, mégis másképp reagálnak egy adott helyzetben. Selim tehát hős volt ebben az értelemben.

***

– Mennyi idő még, doki, míg Selimet haza tudom vinni? – kérdezte Bella a kórház főorvosától.

– Szívem szerint itt tartanám néhány órára megfigyelésre. Az a két golyó még így is nagyot ütött a mellkasán. De ha ragaszkodik hozzá, és neki sincs egyéb panasza, nyugodtan hazaviheti.

Bella helyeslőn bólintott az orvos felé, majd benyitott a férfi szobájába.

– Ha te is készen állsz, indulhatunk – mondta szárazon.

– Menjünk! – válaszolt a férfi, és felpattant az ágyról. – Most még inkább végezni akarok velük!

– Ácsi, Selim! Te meghaltál! – intette le Bella.

– De csak nem marad ez így! – jegyezte meg kisfiús ártatlansággal.

– Jaj, ne nevettess, kérlek! Belegondoltál kicsit is, hogy a partin mindenki úgy tudja, hogy lelőttek és meghaltál? Emlékszel még? Vagy amikor elestél, beütötted a fejed, és amnéziás is lettél?

– Ne gúnyolódj!

– Akkor ne beszélj ostobaságokat! Gyere, hazamegyünk. Pár napig nálam leszel, amíg kitaláljuk, hogyan tovább.

– Oké, csak ne a könyvtárba vigyél, mert ott baromi unalmas.

– Egyáltalán nem az! Cc, hogy mondhatsz ilyet? Nyugi, egy olyan szállodába megyünk, ahol nem találhatnak meg.

– Csak vicceltem. Tudod, hogy imádom a könyveket.

Isztambul, Üsküdar, Haydar rezidenciája

Dzsenna bezárkózott a szobájába. Senkit nem akart látni. Még mindig egész testében remegett a tragédia miatt. Ez az este élete legborzalmasabb rémálma volt. Selim meghalt. Kimondani sem tudta. Felfogni sem akarta, csak üveges tekintettel bámulta a homályos tengert, amit kissé már megszínesített a pirkadat. Amikor a müezzin imára hívó hangja élesen belesikított a fáradt csendbe, a nő összerezzent, és lerogyott az ablaknál álló székre. Fátyolos tekintete olyan volt, mintha csak kábítószer hatása alatt lenne. Gondolkodni is nehezére esett, de lehet, hogy csak az elméje blokkolt tudatosan minden fájó emlékképet. Selim… A férfi, aki sokkal több volt bárkinél eddigi életében, halott. A férfi, akinek a csókja még most is ott égett az ajkán – önkéntelenül is a szájához ért, és puha csókot lehelt az ujjbegyére, mintha őt csókolná. Tudatánál volt, mégis sokkos állapotban. Aztán egy pillanatra elengedte Selimet, és Bajezidet látta maga előtt. És őt miért? Kinek ártottak? Azt tudta, hogy ha Selim eljön, nem lesz biztonságban. De arra még a legszörnyűbb álmában sem gondolt volna, hogy Bajeziddel is ez történik.

– Ezt nem lehet elviselni – mondta kínjában, és felállt a székről. A szoba sarkában álló kis bárpulthoz lépett, és mindjárt tripla adag rakit töltött ki magának. Nem szerette ezt az italt, de éppen sokkal jobban utált minden mást nála. Felhajtotta az egészet. A kimerültség és az erősödő éhség hatására gyorsan felszívódott az alkohol, úgyhogy Dzsennával hirtelen forogni kezdett a szoba. Valahogy elbotorkált az ágyáig és lerogyott rá. Nem vágyott semmire, csak az ürességre. Azt akarta, hogy az agya töröljön mindent. Holnap jobb lesz. Új nap jön, új reményekkel.

***

Haydar is egy raki társaságában múlatta az időt villája teraszán. A Kız Kulesi[2] fényei egészen bekúsztak a nagy terasz tenger felőli részére.

– Ha most valamelyik ellenségem le akarna lőni, egy szempillantás alatt megtehetné. Isten éltessen sokáig, Haydar! – emelte poharát, majd egy szuszra kiitta a tartalmát. – Emineee! – kiabálta.

– Parancsoljon, uram!

– A fiam hazaért már?

A nő éppen válaszra nyitotta volna a száját, amikor Ismet lépett ki a teraszra.

– Itt vagyok, apám.

– Ülj le! – utasította Haydar. Ismet helyet is foglalt az apjával szemben. – Hallgatlak – folytatta.

– Miről is?

– Bajezidről. Miért akartad megölni?

– Én nem…

– Dehogynem, Ismet. Láttam! Az apád vagyok… és ismerlek. Szóval mi bajod Bajeziddel?

– Tényleg tudni akarod?

Haydar bólintott. A fiú összeszorította a fogát, remegett az egész feje, mire nehézkesen megszólalt.

– Dzsenna miatt.

Haydar felegyenesedett a széken.

– Folytasd! Kíváncsivá tettél. Mi dolgod neked Dzsennával?

– Ez a nő megcsal téged, és te észre sem veszed! Olyan bárgyú vagy, apám, mint egy fabábu, akit csak úgy rángathatnak összevissza.

– Miféle beteges képzelgés ez? Kivel csalna meg?

Ismet erre nem válaszolt, de legszívesebben apja orra alá dörgölte volna az igazat.

– Például Bajeziddel – vágta rá. Láttam őket beszélgetni. Dzsenna egy rossz nő. Mindig is az volt, apám, hiszen jól ismered! Könnyű a vére, és az ilyen nem változik.

– Ugyan! Ne beszélj hülyeségeket! Bajezid egy gyerekkori barátja még az árvaházból. Egyébként pedig a nővéred férje.

– Hát jó… Kérdezd meg akkor a feleségedet, kivel volt tegnap este a Dolmabahçe kertjében a madárházban. Meglátjuk, mit válaszol.

Haydar egészen összehúzta a szemöldökét, mint aki mélyen elgondolkodott a hallottakon.

– Dzsenna hűséges hozzám. Megígérte.

Ismet hangosan felnevetett, mire az apja felbőszült.

– Miért nevetsz? – förmedt rá.

– Mert szánalmas vagy! Azért röhöglek ki, mert te egyszerűen egy szánni való idióta vagy! Még hogy hűséges! A mai világban ki az, aki hűséges? Te az vagy? Én? Vagy Dzsenna? Ugyan már! Apám, nyisd már ki a szemed!

Nem sok kellett hozzá, hogy bevallja viszonyát a mostohaanyjával. Még ha Dzsenna irtózott is tőle, még ha gyűlölettel gondolt is rá, amiért legutóbb megerőszakolta, ő akkor is betegesen ragaszkodott hozzá.

– A hűség és a hűtlenség csak egy-egy megfoghatatlan fogalom. Mit gondolsz, vajon a hallgatás vagy a titoktartás jelenti a valódi hűséget? A helyzet az, hogy egyik sem. Hallgatni mindenáron, még ha az életünk is múlik rajta? Na és a hűtlenség egyszerűen csak olyan, mint a halál? Amikor eljön, nincs semmiféle alku? Ha átléptél egy határt, már ott is maradsz, nincs visszaút.

Haydarnak kegyetlenül fájtak Ismet szavai. Nem tudta, mit higgyen, noha érezte, hogy a fiának igaza van. Neki is feltűnt Dzsenna viselkedése, amikor lelőtték azt a szerencsétlen Selim gyereket. Ismet most alaposan bogarat ültetett a fülébe. Bármilyen remény is éltette addig Dzsennával kapcsolatban, ha a hűtlenség gyanújának akár csak a szikrája is felmerül, már nem volt, aki megmentse őt a végzetétől.

– Eleget mondtál, most már menj!

– Fáj az igazság, ugye?

– Ne provokálj, Ismet! És ne képzeld magad mindenhatónak! Ha Dzsenna megcsal engem, azt majd én elrendezem vele, nem neked kell közbelépned! Hacsak… – hallgatott el, és mutatóujját rászegezte fiára.

– Mondd csak, rajta!

– Te is… igaz?

– Mire vagy kíváncsi? Hogy én is szerelmes vagyok-e Dzsennába? Igen! Szeretem őt! Sőt, őrülten szeretjük egymást! – szaladt ki Ismet száján, amitől láthatóan nagyon megkönnyebbült.

– Ezért akartad hát megölni Bajezidet! És ki lesz a következő? Talán én? – emelte fel erélyesen a hangját Haydar.

– Veled még megosztozom a szerelmemen. De csak veled… – vigyorgott Ismet.

– Te elmebeteg vagy, fiam! Pszichiátrián a helyed!

– Meg ne próbáld, mert fogalmad sincs, mire vagyok képes! – fenyegette meg az apját, majd rávágta az ajtót.

1. 1 Taksim tér.

2. 2 A Kız Kulesi torony a Boszporusz tengerszoros partjainál fekszik. A Szűz tornya az ókori görög időkben is ismert volt már.

Második fejezet

Isztambul, Beyoğlu, Mayla Hotel

Bella kisétált a nappaliból és eltűnt valamelyik helyiségben, míg Selim kényelembe helyezte magát a tradicionális keleti mintázatú párnákkal díszített kanapén. A nő hangosan tüsténkedett a konyhában.

– Kérsz egy kávét? – kérdezte Bella, és még mielőtt Selim bármit válaszolhatott volna, már készítette is.

– Egy halott ember nem kávézik – vetette oda egykedvűen.

– Nyilvánvaló, de te szerencsére élsz! Ez az Iskender mester kedvel téged.

– Úgy tűnik… Viszont haza kell mennem. A halálhírem biztosan kiborította a szüleimet. És Dzsennát is… Ő is nagyon szomorú lehet. Vagyis remélem, hogy az.

– Selim, csak okosan! El ne szúrd nekem! A szüleidet bízd csak rám, értesítem őket, hogy nincs miért aggódniuk. Dzsenna pedig…

– Vele beszélnem kell! Látnom kell őt!

– Felejtsd el! A nyakunkra akarod hozni Haydart vagy Metint?

– Ideadnád a laptopod? – kérdezte Selim, mint aki nem is akarja meghallani Bella szavait.

– Ott van – mutatott a nő a kis dohányzóasztalon heverő újságkupac alá. Selim előbányászta a gépet és bekapcsolta. Bella kíváncsian várta, hogy mit akar vele. – A wifire ne menj fel! Nem akarom, hogy lássanak – utasította a férfit.

– Az nem is kell nekem.

A zsebéből elővette a pendrive-ot, megszorongatta az öklében, mint aki előre fél attól, mivel szembesül majd… Beledugta a gépbe, és izgatottan nyitotta meg a rajta levő mappát.

– Mi az, Selim?

– Várj még! Mindjárt kiderül…

Egy fotógalériát talált. Feszült várakozással kattintott az első képre. Egy újszülött kisbaba volt rajta. Aztán egy nagyítás, amin jól kivehető volt a csecsemő neve: Ismet Yıldırım. A harmadik képen egy nő tartotta ezt a kisbabát a karján. Egy fáradt, kisírt szemű nő, aki szakasztott olyan volt, mint az ő édesanyja. Selim elsápadt.

– Bella, ezt nézd!

Ránagyított a következő képre is, és most már teljesen egyértelmű volt, hogy akit rajta lát, az…

– Ez az én anyám!

– Mi? – fordította maga felé a laptopot Bella. – Mutasd!

– Az anyám! Ezeken a képeken ő van egy újszülött gyerekkel, akit Ismet Yıldırımnek hívnak! Az eltitkolt unokatestvér, akinek ha csak a neve szóba került, inkább harapták volna el a saját nyelvüket, minthogy bármit is eláruljanak róla!

Selim lecsapta a laptop tetejét, és idegesen felpattant.

– Az anyám hazudott nekem! Van egy féltestvérem, akinek az apja Haydar Yıldırım! Nem! Ez nem lehet igaz! Ááá, ez nem lehet! – kiabálta. Idegességében felborította a kisasztalt és felrúgta a székeket.

– Tombolj csak! De ha szétvered a berendezést, ezen akkor sem fogsz tudni változtatni! Azt állítod, hogy Yıldırım fiának a féltestvére vagy, vagyis ő meg az anyád…

– Ki ne mondd! Nem akarom hallani! Azonnal beszélnem kell ezzel az Ismettel! Vagy nem is vele, inkább az anyámmal! Nem várhatunk tovább itt ölbe tett kezekkel!

– Selim, várj már! Gondolkozz és lassíts! Ismet úgy tudja, hogy meghaltál. Egyébként sem jó ilyen meggondolatlanul cselekedni… Te most jó pozícióban vagy, ezt ne felejtsd el! Bőven van időd rá, hogy a következő lépéseidet előre meg tudd tervezni, és ezt ki kell használni! Haydar talán nem is sejti, hogy ennek az információnak a birtokában vagy.

– Nem fér a fejembe, hogy volt képes anyám… Miért kellett eltitkolnia előlem, hogy van egy testvérem? És vajon apám tud erről? Vagy anyám őt is megvezette?

– Biztos vagyok benne, hogy minden kérdésedre választ fogsz kapni, de most már jó lenne, ha inkább pihennénk egy keveset. Kapcsold ki az elmédet is egy kis időre! Holnap okosabbak leszünk!

– Az sem hagy nyugodni, hogy ki lőhette le azt a zongorista fickót?

– Valaki, akinek útban volt. Fogalmam sincs – vonta meg a vállát a nő.

– Mikor támadhatok fel végre?

– Azt még el kell felejtened egy darabig. Úgy gondolom, a biztonságod érdekében az lenne a legokosabb, ha megrendeznénk a temetésed, csak hogy minden hiteles maradjon.

– Mi??

– Igen, Selim. Meg akarunk védeni, és ez csak így lehetséges. Közben pedig a háttérből jobban irányíthatjuk a dolgokat.

– És a szüleim?

– Őket természetesen beavatjuk. De csakis őket! Ez így is roppant veszélyes, mert ha véletlenül kiderül, hogy életben vagy, akkor oda az egész terv, hogy elkaphassuk Haydart és Metint.

– Szóval van terv… Ez jó! Eddig erről miért nem szóltál?

– Igen, van – közölte fölényesen a nő.

– Hát ez remek! Viszont nekem is megvan a saját tervem, és abban nincs olyan, hogy el kell temetnetek. És senkinek nem fogom hagyni, hogy bármibe beleszóljon, vagy keresztbe tegyen nekem! – emelte fel a hangját Selim.

– Nocsak, nocsak! Eddig jól jött a segítség!

– Elég, Bella! Folyton a nyomomban vagytok. Egyetlen önálló gondolatom nem lehet tőletek. Azt hiszitek, hogy én bele akartam keveredni ebbe a mocskos gyémánthajszába? Hát nem! Elegem van! Vissza akarom kapni a saját életemet! A szüleimet, a lakásomat! Úgy akarok hazamenni végre, hogy ne kelljen rettegnem attól, követ-e valaki és le akar-e puffantani! Hála neked és Fortunának, most mindenki a nyomomban van. Mindenki engem akar megölni! Vagyis most már meg is ölt…, de könyörgöm, én ebből ki akarok szállni! Fel akarok ébredni ebből a nyomorult álomból, ami megkeseríti az életemet! Kérdezte valaha is valamelyikőtök, hogy én mit akarok? Mert én ezt nem akarom így tovább! Elég, Bella! Szálljatok le rólam! – mutogatott keményen a nőre. Az ajtó felé hátrált, aztán kiment a folyosóra, és gyors léptekkel elindult a lépcső felé.

– Selim! – kiabált utána a nő. – Nem jutsz innen a sarokig sem! Hallod? Azonnal gyere vissza! – A fiú lassított, majd megállt. Bella ekkor odasétált hozzá. – El tudom képzelni, milyen nehéz ez most neked – halkította le a hangját –, de nincs más választásod – mondta tagoltan. Selim szeme könnybe lábadt, amit jól láthatóan szégyellt, és egy könnycseppet húzott el a szeme sarkából. – Gyere – folytatta erre Bella. – Te egy nagyon érzékeny fiú vagy. Egy jó és érzékeny gyerek. Gonosz és kegyetlen emberek prédája. Elmondok neked valamit, amit tudnod kell, hogy tisztán láss végre…

Visszamentek a szállodaszobába, és Bella halkan becsukta az ajtót.

– Hallgatlak – mondta Selim, miután mindketten leültek a kanapéra.

– Először is: a karórádat én vettem le a csuklódról még a könyvtárban, amikor aludtál.

Selim előredőlt, és már beszédre nyitotta volna a száját.

– Várj! Folytatom!

Bella csak nehezen tudta megállni, hogy ne mosolyogja el magát a fiú meglepett képén.

– Azt az órát valóban Haydar adta az anyádnak, hogy őrizze meg. A fiának, Ismetnek. De ha engem kérdezel, ő ezt nem szánta senkinek, csakis saját magának akarta megőriztetni anyáddal, hogy aztán egy megfelelő pillanatban felhasználhassa a hátlapján szereplő számokat.

– Micsoda?

– Egy olyan számsort véstek bele, ami utat mutathat egy nagyon nagy értékű gyémántlelőhelyhez. De ezek egyelőre csak feltételezések. Hogy pontosan mit rejt ez a kombináció, még mi sem tudjuk, de hogy Metin és Haydar számára nagyon lényeges valamiért, abban biztosak vagyunk. Annyira fontos nekik, hogy még ölni is képesek lennének miatta.

– És te erről honnan tudsz? Ki vagy te?

– Megbízott ügynök. Az a feladatom, hogy ezt a kettőt lebuktassam és rács mögé dugjam.

– Tudtam! A kezdetektől sejtettem, hogy nem stimmel veled valami! Kérdeztelek is róla! Szóval ügynök… És a munkádhoz engem használsz fel, igaz? Az elejétől kezdve csak a bolondját járatod velem… Fortunával együtt! Odadobtok, mint a moslékot a disznók elé, hogy tessék, csak tessék, itt van, zabáljátok meg! És nemcsak engem, hanem a barátomat, Refiket is! Micsoda gátlástalan játékot űztök ti mindannyian?!

– Selim, megértelek, és tudtam is, hogy így fogsz reagálni, de hidd el, nem tehetek mást! Ezt az ügyet végig kell vinnem, vagy így, vagy úgy! Te is láthatod, hogy ez az egész már jóval a születésed előtt elkezdődött, így te is csak belecsöppentél. De az anyád, bármennyire is fáj ez most neked, életet adott Ismetnek, Yıldırım fiának és…

– ELÉG! Nem akarom hallani! – roskadt magába, és két tenyerébe temette az arcát. – Honnan tudtál az óráról?

– Iskendertől. Ő informált minket.

– Hát, mit is mondhatnék? Ez óriási! Akkor a terv része volt az is, hogy átadja nekem azt a mellényt.

– Igen.

– És a Selim története? Ez micsoda? – vette fel az asztalon heverő könyvet és Bella orra elé tartotta.

– Az egy lehetséges forgatókönyv a tervről.

– Ah, értem! Vagyis kurvára nem! Csak egy a biztos, hogy nagyon mélyen benne vagyok!

– Selim, most hogy mindent tudsz, kérlek, szedd össze magad, és vedd komolyan ezt a küldetést. Csak a te segítségeddel kaphatjuk el őket. Ugye számíthatunk rád?

A fiú összehúzta a szemöldökét, összepréselte az ajkát, és kezét úgy ökölbe szorította, hogy ujjpercei egészen kifehéredtek. Elszánt és dühös volt. Bella már egy újabb dühkitörésre is felkészült, mert úgy látta, az elméjét teljesen elborítja a harag, de az arcára kiülő eltökéltség végül minden más érzést elnyomott.

– Csináljuk! – állt fel, és zsebre dugta a kezét. – Szervezd, amit kell! Együttműködöm. Kapjuk el őket!

– Ez a beszéd, Selim! – mosolygott rá a nő.

Isztambul, Taksim negyed, Acibadem kórház

Dzsenna másnap bement a kórházba, hogy meglátogassa a lábadozó Bajezidet, aki még nem volt túl teljesen az életveszélyen. Az ötcsillagos szállodára emlékeztető luxuskórház személyzete barátságosan fogadta és készségesen eligazították. A ragyogó tiszta folyosó végén megpillantott egy fiatal szőke nőt.

– Saliha, annyira sajnálom! – borult a nyakába, ahogy odaért hozzá. Amaz kisírt szemekkel viszonozta az ölelését. – Özkant hol hagytad?

– Egy jó ismerősöm vigyáz rá.

– Jaj, Saliha, teljesen meg vagyok döbbenve! Fogalmam sincs, ki és miért tette ezt. Egyszer csak arra lettünk figyelmesek, hogy eldördült egy lövés, a következő pillanatban pedig Bajezid ráborult a zongorára – zokogott Dzsenna.

– Jól van, jól van, túléli. De azért én egy kicsit dühös is vagyok rá. Nem árulta el, hogy ott lesz azon a partin. Nekem csak annyit mondott, hogy koncertje lesz valahol Isztambulban. Igaz, én sem faggattam a részletekről. Mindegy is. A lényeg most az, hogy javulni fog az állapota. Az imént azt mondta az orvos, hogy pihenésre van szüksége, de napról napra erősebb lesz.

– Nem csak ez borított ki ennyire. Lelőttek még valakit, aki nagyon fontos nekem. Meghalt, és én is majdnem meghaltam vele együtt…

– Kicsodát?

– Nem ismered. Egy fiatal férfit. Egy jóképű, gyönyörű szemű, csodálatos… – Nem tudta folytatni, megtántorodott, majdnem elájult a kimerültségtől és a sok sírástól. Saliha segített neki leülni, és hozott egy pohár vizet.

– Sokat jelenthetett neked ez a férfi – mondta, és közben gyöngéden Dzsenna vállára tette a kezét.

– Nem tudom elhinni… még mindig nem! Ő olyan erős volt, olyan magas, olyan… Nem lehet, hogy nincs többé, talán csak egy rossz álom az egész!

***

Rashida közben felért az emeletre Özkannal – mert a kisfiú az anyukája mellett akart lenni –, és önkéntelenül is meghallotta, amint Saliha egy csinos fiatal nővel társalog. Nem akarta őket megzavarni, ezért inkább a sarkon megálltak az üvegajtó takarásában, és megvárták, amíg ők ketten befejezik a beszélgetést.

– Elmúlik ez is, Dzsenna! Elmúlik. Én itt vagyok neked, és itt van Bajezid is. Sokat mesélt rólad. Arról, mennyit nélkülöztetek gyerekkorotokban, és hogy csak ti voltatok egymásnak. Erős párost alkottatok. Igazi véd- és dacszövetség volt a tiétek, ahogy jellemezni szokta. Sok mindenen átmentetek, ez is elmúlik majd…

– Igen – próbált mosolyogni Dzsenna. – Bajezid mindig erőt adott nekem, mindig mindentől megvédett, mintha csak a kishúga lettem volna. Ezért is fáj, hogy ő meg itt fekszik. Olyan közel volt hozzá is a halál, ám Allah őt megmentette az utolsó percben. De az a fiú… Ő kinek ártott? Olyan tiszta volt, amilyet férfiban még sosem láttam. Orvosnak készült, még csak most kezdett volna praktizálni… Olyan igazságtalan az élet…

– Ne kínozd magad, Dzsenna! Nem tudom, ki volt ő, honnan ismerted, nem is akarlak faggatni, de kérlek, ne kínozd magad tovább ezzel, mert megbetegszel!

– Tudod, úgy érzem, vele együtt a lelkemnek egy része is meghalt. Keserű magány maradt a szívemben. Mintha egyedül sétálgatnék egy elhagyatott házban, ahol előtte vele voltam. Annak ellenére, hogy sosem éltünk együtt, hiányérzetem támad, mert… valami hiányzik. Pontosabban valaki. A hiánya egy olyan sebet ejtett a szívemen, amely az idő múlásával sem enyhül majd, és mindig újra meg újra felszakad, ahányszor csak eszembe jut. És tudod, mi a legrosszabb? Hogy nem mondhattam el neki, mit érzek iránta. Ezután már semmi nem lesz olyan, mint régen. Az életem vakvágányra került. Már semmi nem biztos. Sem az, hogy merre tartok, sem az, ami közvetlenül előttem van, csak tapogatózom a sötétben. Azt hiszem, a kedves mosolya elvitte magával az enyémet is, soha nem lesz olyan könnyű a szívem, mint amikor még itt volt velem. De nem akarlak ezzel untatni, hiszen most Bajezid a fontos. És ha ő felépül, az majd újra erőt ad nekem is. De Selim, Selim nincs többé, és semmi nem hozza már őt vissza…

Zokogni kezdett. Rashida a folyosó végén lélegzetét visszafojtva, feszülten figyelt, de amikor meghallotta a fia nevét, kiesett a táskája a kezéből, a mellkasához kapott, majd elájult. Amint a padlóra esett, Özkan elengedte a kezét, és izgatottan szaladt oda az anyjához.

Eközben egy orvos is kilépett az egyik kórteremből, és a két nőhöz sétált.

– Bemehetnek hozzá, de csak egyesével. És ne fárasszák ki nagyon – mondta.

– Menj be, Dzsenna, nyugodtan, én már voltam nála, és különben is, itt maradok egész éjszakára.

– Rendben.

– Anya, anya! – rángatta közben anyja szoknyáját Özkan. – A néni, a néni összeesett! Nézd, ott fekszik a földön – mutogatott izgatottan az üvegajtó mögé a kisfiú.

***

Dzsenna benyitott Bajezid szobájába. A látvány nem volt túl szívderítő, de a férfi legalább életben volt.

– Dzsenna – suttogta Bajezid.

– Igen, én vagyok. Pszt! Ne beszélj! Ne erőltesd magad!

– Ismet. Ismet volt – beszélt nehézkesen. – Láttam, hogy ő lőtt le.

A nő a szájához kapott, és az ajtó felé hátrált.

– Te jó ég, miket beszélsz? – hüledezett.

– Láttam. Velem szemben állt, és pont ránéztem, amikor rám emelte a fegyverét. Érdekes érzés volt, mert tudtam, hogy a pisztolyából a golyó egyenesen belém fog fúródni, és vége lesz mindennek. De azt hiszem, szüksége van még rám ennek az őrült világnak.

Elkezdett köhögni, és próbált feljebb evickélni a párnáján.

– Ne mozogj! Pihenned kell! – utasította Dzsenna, és közelebb lépett az ágyához, hogy megigazítsa a párnáját. – Miattam van… – sírta el magát.

– Micsoda?

– Én vagyok az oka, hogy lelőtt téged. Azt hiszi, hogy van köztünk valami. Őrülten féltékeny. Biztosan meglátott minket, amikor beszélgettünk.

– Dzsenna! Én mindig mondtam neked, hogy messziről kerüld el, mert az a fickó maga a sátán! A saját apjára is rátámadt. Hallottam – ismét köhögni kezdett –, az öreg elmesélte.

***

Saliha Özkannal együtt az üvegajtó mögé szaladt, a kisfiú mutatta az irányt.

– Hol van?

– Itt feküdt, anya – mutatott a földre Özkan.

– Rashida! Rashida! – kiabált Saliha és idegesen forgolódott a kórház folyosóján, miközben a homlokát dörzsölte idegességében. – Hol lehet? Lehet, hogy egy orvos észrevette és bevitte a vizsgálóba, hogy megnézze? – gondolkodott hangosan, amikor épp egy nővérke ért melléjük, akit nyomban le is állított. – Kérem, kérem egy pillanatra! Az előbb rosszul lett itt egy idősebb hölgy, elájult. Nem tudja, hova vitték?

– Sajnos nem, én csak most álltam munkába. Talán a recepción meg tudják mondani – mosolygott kedvesen.

Közben Dzsenna is kijött Bajezid szobájából és elindult a hangok után.

– Mi baj van, Saliha?

– Rashida, a hölgy, akire Özkant bíztam, egyszerűen eltűnt.

– Elájult és lefeküdt itt a földre – mutatott a kőre a kezével a kisfiú.

– Kámforrá nem válhatott. Biztosan hazament – mondta közönyösen Dzsenna. – Én is indulok, Saliha, de később még visszajövök.

– Rendben. Én sem maradok, lezuhanyzom, és Özkant már nem hozom vissza magammal. De előtte megnézem, hátha ki tudom deríteni, hol látják el Rashidát. Idegesít, hogy nem tudok róla semmit.

Ezután távozott a kisfiúval, Dzsenna pedig vett magának egy kávét az automatából.

Fél órával korábban…

Ismet egészen a kórházig követte Dzsennát, mert beteges féltékenysége továbbra is hajtotta a nő után. Korábban már előfordult, hogy pszichiátriai kezelésre szorult, ám akkor úgy tűnt, egészen rendbe is jött. Az orvosa mindenesetre óva intette, hogy bárminemű trauma érje, mert attól a személyiségzavar okozta lelkiállapot visszatérhet, és fizikailag bánthatja a szeretteit… vagy akár ismeretlen embereket is. Amikor úgy érezte, hogy megdőlt a bizalma a szeretett nőben, rögtön borult is minden az elméjében. Ezzel volt magyarázható a sok érzelmi kitörése és az erőszak, amit elkövetett Dzsennán. A fiú anya nélkül volt kénytelen felnőni, pedig az anyai szeretet bizonyára eltompította volna vagy akár meg is szüntethette volna azt a borzalmas érzelmi instabilitást, amellyel együtt kellett élnie. Számára a tény, hogy Dzsenna bement Bajezid szobájába, egyenlő volt azzal, hogy ők ketten szeretők, és biztosan most is azt csinálják…

A férfi persze csak egy volt Ismet listáján. Selim is szerepelt rajta, mivel azonban őt lelőtték, felőle nyugodt lehetett. Na és persze ott volt még az apja. A saját tulajdon apja, akit szívből megvetett. Hiába volt ő is pontosan olyan, mint Haydar, akkor is gyűlölte, mert őt okolta édesanyja haláláért is. Ki nem állhatta, mert azt a nőt vette feleségül, akibe ő halálosan beleszeretett. Gyűlölte, mert Haydarnak minden sikerült az életben, és mindenki a lábai előtt hevert. Csak csettintenie kellett, és minden úgy volt, ahogy parancsolta. Gyűlölte, mert ő volt az apja. És ha a vérük egy is volt, a természetük abban az egyben biztosan különbözött, hogy míg Haydar imádta saját magát, a fia utálta őt.

Várta, hogy Dzsenna végre kilépjen a szobából, és pontot tehessen Bajezid életének a végére. Még egyszer nem szándékozott elvéteni. Lesben állt, és a falhoz lapulva várakozott, hogy bemehessen.

***

Haydar is a kórházban ólálkodott az embereivel, mert szemmel akarta tartani a fiát. Biztos volt benne, hogy Ismet megkeresi majd Bajezid kórtermét, és megpróbálja befejezni a munkát, amit félbehagyott. Ahogy követte, egyszer csak észrevette Rashidát és a kis Özkant, amint a folyosó végén álldogálnak.

– Állj! – tette ki oldalra a kezét, hogy ezzel is megállítsa mellette sétáló testőreit. – Itt maradunk, amíg nem szólok – húzta össze a szemöldökét. A két fickó engedelmesen a falhoz lapult. Haydar figyelte Rashidát, aztán arra lett figyelmes, hogy a nő egyik pillanatról a másikra összeesik, a kisfiú pedig elszalad mellőle. A férfi kihasználta az alkalmat, embereivel együtt odaszaladt az ájult nőhöz, majd az egyik a karjába kapta és rohanni kezdett vele lefelé.

Haydar a folyosó másik végén ekkor megpillantotta Salihát és Dzsennát, de nem akart feltűnést kelteni, ezért a többiek után sietett; a teherlifttel egy pillanat alatt lent is voltak a parkolóban. Ott aztán az egyik férfi előállt az óriási fekete Mercedesszel, a másik pedig a hátsó ülésre tuszkolta az eszméletlen nőt. Haydar bevágódott mellé.

– Rashida, életem, miben sántikálsz már megint? – kérdezte, és finoman megpaskolta a nő arcát. Ő nem tért magához, és eldőlt az ellenkező irányba, fejjel neki az autóüvegnek. – Nos, igaz, hogy a fiam miatt jöttem ide, de hogy ekkora zsákmányra leljek, abban még csak nem is reménykedtem. Rashida, Rashida! Nagyon boldog vagyok, hogy végre vendégül láthatlak szerény hajlékomban. Úgyis tisztáznunk kell néhány dolgot. Taposs bele, mert mindjárt magához tér! – szólt előre ezután a sofőrnek.

Fél órával később…

Ismet eközben óvatosan megkörnyékezte Bajezid szobáját. Megvárta, míg Dzsenna eltűnik a sarkon, majd csendben benyitott. A férfi egész mellkasa be volt kötözve egészen az ágyékáig. Nem volt rajta takaró. Mozdulatlanul feküdt, csukott szemmel. Csak egyenletes légzése jelezte, hogy nyugodtan pihen, de aztán valószínűleg megérezte, hogy valaki figyeli, mert hirtelen kinyitotta a szemét, és megdöbbenésére Ismetet látta az ágya végénél állni. Aki nemrég az életére tört.

– Az ajtót eltorlaszoltam. Nem jön segítség – mondta kajánul, mintegy üdvözlésképpen.

– Mit akarsz? Tűnj el innen! Nemsokára úgyis bejön valaki.

– Nem fog! Elhiheted. Mielőtt meghalsz, azért válaszolj egy-két kérdésemre! Mióta tart ez a dolog közted és Dzsenna között?

Bajezid nyelt egy nagyot, és megnyálazta kiszáradt ajkát. Kétségbeesett, mert tudta, hogy egy őrülttel szemben semmi esélye sincsen. Egy őrülttel, akinek pszichopata megnyilvánulásai vannak, és ha a fejébe vesz valamit, úgysem fogja elhinni egyetlen szavát sem, bármit is mondjon. Azért megpróbálta a lehetetlent.

– Semmi nincs köztünk. Soha nem is volt, és nem is lesz.

– Hazudsz!

– Nem, nem hazudok! Ez az igazság. És ha nem hiszed el, akkor sem tudok neked mást mondani, mert ez tényleg az igazság.

– Lelkifurdalást akarsz bennem kelteni, ha megöllek, hát szenvedjek utána, mi?

– Be akarod fejezni, amit nem sikerült, igaz? Láttalak. Rám vadásztál akkor, csak elszúrtad. Láttam, ahogy rám irányítottad a pisztolyod csövét. Egyetlen pillanat volt csupán, amiben először farkasszemet néztem a rám szegeződő fekete csővel, aztán pedig veled. És félelmet láttam a szemedben. Gyávaságot, mielőtt meghúztad a ravaszt. A többire nem emlékszem.

– ELÉG!

– Most is gyáva vagy, Ismet. Azt hiszed, ha kinyírsz embereket magad körül, majd minden megváltozik? Nem fog változni semmi! Te ugyanott maradsz, ahol most is vagy. Egy egyszerű senki vagy. Az apád árnyékában élsz, és megölhetsz bárkit, akkor sem lépsz ki onnan soha!

Ismet elővette a pisztolyát és ráfogta a férfira.

– Na, most mondd, hogy gyáva vagyok!

– Hiszen te is tudod, hogy az vagy!

– Már egyszer megtettem. Meghúztam ezt a kurva ravaszt, úgyhogy nem vagyok gyáva!

– Akkor tedd meg még egyszer, gyerünk! De most úgy célozz, hogy egyből végem legyen, mert ha túlélem, esküszöm, megöllek!

Ismet kibiztosította a pisztolyt, de abban a pillanatban valaki kintről lenyomta a kilincset.

– Bajezid, jól vagy? – hallották Dzsenna hangját, aki valamilyen rossz érzéstől vezérelve hamarabb visszament a kórházba. – Hé, kérem, doktor úr, segítsen az ajtót kinyitni!

Ismet idegesen tekintgetett a bejárat felé. Nem gondolkodott, hirtelen az ablak irányába fordult és lőtt. A hatalmas üvegtábla nagy robajjal robbant szét. Ennél nagyobb hangja csak az előtte eldördülő lövésnek volt. Dzsenna egy hatalmasat sikított, két tenyerét a füleire szorította, és ösztönösen leguggolt. Ismet egyetlen ugrással távozott az ablakon keresztül. A következő pillanatban a biztonságiak betörték az ajtót, Dzsenna pedig halálra vált arccal futott be a szobába.

– Allahnak hála! – sietett oda Bajezidhez, és megfogta a kezét. – Jól vagy? – kérdezte. A férfi bólintott.

Harmadik fejezet

Şile, a Fekete-tenger partjánál

Ayşe idegesen érkezett haza, már az előszobában az asztalra hajította a legyezőjét, és sorban próbált megszabadulni az alkalomra vásárolt ruhadarabjaitól.

– Hogy ment, asszonyom? – sietett Aygün Ayşe elé.

– Nem tudtam megtenni – fakadt ki a nőből.

– Szerencsére! Végül csak belátta, hogy nem kell ezt elkapkodnia! A bosszút szépen, akkurátusan kell véghez vinni, nem lehet csak így egyik pillanatról a másikra belevágni a közepébe.

– Nem azért nem tettem meg, Aygün! Hanem mert annyi minden történt azon az estélyen. Lelőttek két embert. Az egyik meg is halt. Mondjuk, nem csodálkozom, hogy ahol Haydar jár, ott a halál is jelen van. Haydar vonzza a rosszat, a bűnt, a borzalmakat. A többiek hol vannak?

– A kertben sétálgatnak. Mi legyen a következő lépés?

– Tudd meg, ki ez a Selim, és milyen kapcsolat fűzi Dzsennához. Pontosabban, hogy ki volt… Mert ő az, aki meghalt.

– Rendben. Másvalami?

– Nincs. De maradj a közelemben, mert bármikor szükségem lehet rád.

– Így lesz, Ayşe asszony. Akkor jó éjszakát!

– Jó éjt, Aygün!

– Anyám, csakhogy megjöttél! – üdvözölte őt Bora, miközben a terasz felőli kétszárnyú ajtón betolta kerekesszéken az édesapját, Halilt.

– Aggódtunk érted, Aşkım[3]! – mondta a férfi, és a kezét nyújtotta Ayşe felé. A nő arckifejezése egészen ellágyult, szeretettel teli mosoly jelent meg a szája szegletében. Odalépett Halil mellé, és megfogta a kezét, míg másik kezével Bora arcát simogatta meg.

– Ne aggódjatok, nem tettem semmit. Először csak felmértem az erőviszonyokat és a terepet. Még nem jött el megfelelő idő a bosszúmra.

– Tudod, hogy mindenben támogatunk, de azért nagyon féltünk. A bosszú, amivel vissza akarsz vágni, csak ideig-óráig lesz gyógyír a lelkedet és a testedet ért fájdalmakra. De mi lesz utána? Azon elgondolkodtál már? Most hegyeket is képes vagy elmozgatni, egy levegővétellel átúszni egy egész óceánt, annyi energia van benned, de ha a bosszúd egyszer célba ér, és vége lesz, vajon milyen gondolatok töltik majd meg a fejecskédet?

– Halil, ez már régen nem csak az én testemről és lelkemről szól. A tiédről éppen úgy.

– Én nem akarom, hogy miattam tegyél bármit is.

– De nézd meg, mit tett veled! Nézz magadra! Sosem tudsz már normális életet élni.

A férfi elfordította a fejét, és az öklét a szája elé tette.

– Ne haragudj! Kérlek, Halil, én nem akartalak megbántani. De a tudat, hogy én tehetek róla, hogy te mozgásképtelenül egy tolókocsiban szenvedsz, megőrjít!

– És a bosszúddal mit érsz majd el? Ha te revansot is veszel, én akkor sem kelek fel többé ebből az átkozott székből. Nem beszélve arról, hogy akár bele is halhatsz.

Ökölbe szorított kezével tehetetlenül rávágott a kocsi karfájára.

– Ne kínozd magad tovább! Te így is remek férfi vagy! A legjobb, akit valaha ismertem. A fiunk apja vagy. A mi mentsvárunk. Erős vagy, Halil.

– Csak voltam. Valaha az voltam. Kettőnk közül te vagy az erősebb, ez nem vitatható. És tisztában vagyok vele, hogy éppen ez az oka annak, hogy le sem tudnálak beszélni az elégtételről.

– Nem tudsz. A bosszút nem lehet csak úgy elfelejteni vagy elhalasztani, mert az egyet jelentene az őrülettel.

Isztambul, Kanlica mellett,

Amcazade Köprülü Yali[4]

Haydar a hatalmas befüggönyözött ablakok előtt állt, miközben a Boszporuszon elhaladó hajókat figyelte. Félhomály volt a szobában, szürkének hatottak a függönyök is, szomorkás hangulatot árasztott a hatalmas villa minden fala, szeglete. Nyomasztó és dermesztő volt a csönd is, ami körülvette őket. A személyzetet elküldte. Egyedül voltak. Csak ők ketten. Annyi, de annyi szörnyűséget tett már életében, és tudta, hogy ebben a percben is ilyenre készül. Hogy miért érzett folyamatos késztetést arra, hogy másokat bántson, hogy mások életét tönkretegye, erre maga sem tudta a választ. De nem volt ő mindig kegyetlen… Dzsenna leginkább a jó oldalát ismerte meg, még ha legutóbb halálra is rémisztette őt. Élvezetet jelentett számára, ahogy a nő szemében fellobbant a rémület lángja. Érezte, ahogy a szíve egyre hevesebben ver, kiszárad az ajka és a hangja remegőssé válik. Önkéntelenül elmosolyodott. Próbált számadást készíteni eddigi életéről, mérlegelte a jó és a rossz dolgokat, amiket elkövetett, amíg Rashida a háta mögött lévő díványon feküdt félig eszméletlenül.

– Szegény Rashida… Az ő bűne vajon mi? Mi róható fel ennek az asszonynak? – tűnődött magában, és az eszméletlen nőre nézett. – Ismet… annak az átkozott kölyöknek ő az anyja. Ez éppen elég vétek. Ezért is megbüntethetem, na és persze legfőképpen azért, mert nem tudta tartani a száját.

Rashida közben kezdett magához térni.

– Hol vagyok? – kérdezte, és forgott vele a világ, ahogy egy kicsit megemelte a fejét a párnáról.

– Az én yalimban[5], itt a csodás Boszporusz partján – mondta Haydar, és kilépett a nehéz függönyök mögül, hogy Rashida jól láthassa őt. A nő nem törődve a szédüléssel hirtelen felült.

– Te rothadék! Mit tettél a fiammal?

– Nocsak, nocsak! A kis félénk Rashidának hogy felvágták a nyelvét.

– Te tetted! Megölted Selimet, igaz? – ordította magából kikelve.

– Lassabban, lassabban, mert ha oda kell mennem, abban nem lelsz köszönetet.

– Hát gyere, te disznó! Már nem félek tőled!

– Ennyire aggódsz a fiunk miatt? Ismet jól van, nyugodj meg! A másik fiad meg hol érdekel engem, asszony? Mi közöm hozzá? Ha meg is halt, nem általam.

– Hazudsz! A te partidon történt, a te parancsodra! Hallottam mindent…

– Ha már így felelősségre vonsz, gyerünk, áruld csak el azt is, te hogy merészeltél elmenni Salihához? Hogy merted elmondani neki a titkunkat Ismetről? Megtiltottam neked, hogy az életben még egyszer találkozz vele!

– Nem csak ezt mondtam el, hanem azt is, hogy meggyaláztál… kétszer is!

– Ezért most…!

Haydar fellendítette az egyik kezét, és olyan hatalmas pofonnal sújtotta Rashidát, hogy annak felhasadt az ajka, és egyből visszaesett az ágyra.

– Nem félek már tőled, üss csak, verj agyon! Felőlem meg is ölhetsz! Nem érdekel!

– Majd később, Rashida. Később. Mindennek eljön az ideje. Emlékszel? Mondtam neked, hogy azt az átkozott karórát őrizd meg és add majd oda a fiunknak, ha elérkezik az ideje. Erre te mit tettél? A fattyadnak adtad! Érted már, miért kellett neki meghalnia?

– Egy óra miatt? Te szemét! – kérdezte hitetlenkedve, közben pedig azon kattogott az agya, elmondja-e Haydarnak, hogy Selim is az ő fia volt, de úgy döntött, erről inkább hallgat.

– Amiatt, bizony. De még mielőtt azt gondolnád, hogy én nyírtam ki a fiadat, emlékeztetnélek, hogy másnak is fájt a foga arra az órára. Metin Çelik neve nem mond semmit?

Rashida nagyot nyelt, és látszott a szemén, hogy keresi a névhez fűződő emlékeit. Hát persze! Haydar legnagyobb ellensége, aki elszerette tőle Saliha édesanyját.

– Őt okold, ha mindenképp hibáztatni akarsz valakit!

Haydar ezután közelebb lépett a nőhöz, és kezével finoman megérintette vérző ajkát. Rashida elkapta a fejét.

– Fel akarsz hergelni? Tudod, hogy minden alkalommal erre gerjedtem…

Finoman, aztán egyre erősebben megpaskolta a nő arcát.

– Azt hiszed, érdekel, hogy mit csinálsz velem?

Haydar szeme összeszűkült, megszorította a nő állát, és egy jókorát taszajtott Rashidán.

– Ááá, asszony! Már nem vagy olyan kívánatos, mint régen! Allah verjen