SZELÍD SZERETET

Varga György

2021

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektor: Vörös Eszter

Köszönet és hálám Ritának, Szalontai Tibornénak a sok-sok segítségért, biztatásért, amit az elmúlt időszakban kaptam. Köszönöm azokat a jó szándékú észrevételeket, amelyekkel támogatott, hogy könyvekké formálódjanak a történeteim lapjai.

-1-

A langyos tavasz észrevétlenül osont be a hegyek közé, ahol a hó olvadt foltjai kásásan mállottak szét a sziklák tövében. Már magasan járt a nap az égen, de lent a gyönyörű völgyek hajlataiban még ködfoszlányok lebegtek. Békés volt az erdő, nyugodt és csendes. A lágyan érkező szellő megrekedt az erdei ösvényen, megérintette a fenyők ágait, majd újra mozdulatlanná vált minden. Titokzatos volt a párában úszó fenyves, amikor váratlanul egy halk, oda nem illő roppanás hallatszott. Egy rigó reppent fel ijedten, miközben két fácán tűnt el gyorsan a bozót takarásában. Nem volt ijesztő a hang, csupán csak egy vékony ág tört ketté a száraz levelek között, mégis riasztónak tűnt a békés sűrűben.

Egy ember állt mereven a fatörzs takarásában, mert a lépései zajától megtorpant. Cserzett, szakállas arca eltorzult és a szeménél sűrűbbek lettek a ráncok. Látszott rajta a riadt feszültség, miközben a lélegzete is kimaradt. Az óvatos haladás nehezére esett a lehullott ágak között, mert minden nesz bajt sugallt. Állt, fél lábbal a levegőben és szoborrá merevedett. Az arca izzadt volt és pattanásig feszült. Várt! De bármennyire figyelt, elvesztette az egyensúlyát. Ijedt arcán félelem látszott, mert tudta, hogy elárulta magát. A vér a fülében dobolt, amikor megpillantotta a vadlovat és egyre hangosabbnak érezte a szíve zakatolását. Görcsösen markolta a nedves kötelet, amelynek a vége hurokban végződött. A mozdulatlan ló szellemként állt a ködfoltos sűrűben. Már egy éve üldözte.

Nézte a gyönyörű állatot és nem győzte csodálni a szépségét. Nézte és újra megigézte a látványa, miközben rettenetesen bánta óvatlan lépését.

A vadló nem mozdult, csak a szeme kutatta élénken a baljós hang forrását. Nem látott senkit még, de riadtan figyelt. Zavarta ez a sejtelmes roppanás, mert veszélyt ígért. Várta a folytatást, miközben egy másodpercre sem vette le a szemét a bokorról. Az állat állt és várt, mert kifinomult ösztöne az egész testét uralta. Az ág roppanása, ami alig volt hallható, arra intette, hogy figyeljen.

– Az üldözőm! – állapította meg feszülten a félelme okát, majd minden idegszálával a hangfoszlányra tapadt. Ősi félelem borította el, ami több száz generáción keresztül ivódott a vérébe.

Az óvatosság beleitta magát az érzékszerveibe, mert az erdő sűrűje egy vadló számára is életveszélyes.

A természet minden eszközzel felszerelte, amivel megvédheti magát a véres támadástól vagy az ember ártó szándékától.

A vadló mereven állt.

Tudta, hogy nem bízhat semmiben és senkiben. Tudta, hogy semmi nincs ok nélkül. Meg volt győződve a veszély közelségéről, amely a levegőben vibrált, majd keresni kezdte a menekülés útját.

Hegyezte a fülét, miközben minden izma megfeszült, de semmi hang nem követte a halk roppanást.

– A türelem a lovak fegyvere! – jutott eszébe az apja bölcs tanácsa, ami akkor még érdekességnek tűnt a békés nádasban, de most, a homályos sűrűben elég bizarr helyzetet teremtett egy ág roppanása. Nem tudta figyelmen kívül hagyni. Nem tudta megtenni, bármennyire akarta. Az érzéke mást jelzett, az ösztöne pedig riadót fújt.

Most már érződött is az ember jelenléte, amit az újra megmozduló enyhe szellő hozott az állat felé.

– Itt van! – jegyezte meg, és gondolatban már látta magát rohanni. Tartott az üldözőjétől, pedig tudta, hogy az élete nincs közvetlen veszélyben. Félt, mert a rabsága sokkal ijesztőbbnek tűnt számára. Az apja intelmei alapján olyan szörnyű dolognak vélte az elfogását, amit elgondolni sem tudott.

– Kitartó az ember! – állapította meg. – Okos is, de én átlátok rajta.

Nem értette az üldözője szándékát, de a lovát sem, aki megalázva eltűri a hátán. Elborzadva gondolta végig, mert semmi okot nem talált arra, mi indokolja ezt az önfeladást. Tudta, látta, hogy az ember körülveszi magát állatokkal és ez nagyon izgatta.

– Miért ilyenek azok a lovak és miért jó nekik az ember közelsége? Valami okának kell lenni, ha önként vállalják a rabságot – jutott az eszébe a rémisztő gondolat, majd feladva az óvatosságát megugrott.

Erős, izmos lába megfeszülve rugaszkodott el a száraz avarról, majd szélsebes vágtába kezdett.

Hangos csörtetéssel rohant a fák között, az erdő sűrű volt, sötét, de jótékonyan befogadó. Rohant az ágakkal benőtt csapáson, amelyen nemrég még farkasok osontak.

Az ember mérgesen nézett a távolodó ló után, de már semmit sem tehetett.

– Elment! – gondolta bosszúsan. – Elvitte magával még a reményét is a barátságunknak. Elment, hogy tovább ingereljen – összegezte a dühítő helyzetét. Keserű szájízzel vette tudomásul a sikertelenségét, a folytonos kudarcát, miközben mérgesen a földhöz vágta a kezében tartott nedves kötelet. Mereven nézett és mélyen elgondolkodott. Bár nagyon eltökélt volt egy évvel ezelőtt, de most már belefáradt. Minden gondolatát uralta ez a gyönyörű állat és minden erejét rápazarolta az utóbbi időben.

Amikor először meglátta a fekete szépséget, megdermedt, emlékezett vissza az üldözés kezdetére. Az állat a tisztáson állt, mint egy délceg herceg és méltósággal emelte rá a riadt tekintetét. A fényes sörényét és a hosszú farkát meglebbentette a langyos szellő, ami csak növelte a fantasztikus látványt. Az izmos ló megijedt az ember váratlan felbukkanásától, de hamar magára talált. Felágaskodva mutatta meg páratlan erejét, majd vágtába kezdett a sűrű fák között.

– Olyan rég volt! – gondolt keserűen a hajsza kezdetére. Talán egy éve is megvan már annak –

mondta szomorúan és nagyon rosszul érezte magát. Belehasított a kudarc fájdalma. – Be kell látnom, hogy sohasem lehet az enyém! Be kell látnom a tényt, hogy sohasem lehetünk barátok.

Keserűen gondolta végig az elmúlt év sikertelen időszakát, mert a ló méltó ellenfélként küzdött.

Bármennyire akarta, bármennyire is szerette volna ezt a barátságot, megközelíthetetlen volt.

Belefáradva vette tudomásul az állat kiváló képességét, amivel az embert is legyőzte.

– Minden próbálkozásom kudarcba fulladt! – mondta magában, egy kicsi bánattal a szívében.

Beismerem a vereségem, pajtás, amivel a tiszteletemet is kivívtad. Vesztettem – mondta belefáradva, azzal a hangsúllyal, ami az elcsigázott emberre annyira jellemző. – Így hát feladom! Megérdemled a szabadságod, megérdemled a szabad életet. Ha senki más nem is, de te igen! – mondta ki hangosan, tisztelettel újra, miközben nézte az erdőt, amerre a vadló elvágtatott.

James Jones mosolytalan arca keményebb lett. Most, hogy a kitartása elfogyott, nem tehetett mást, mint hogy feladja. Életében először győzték le. Életében először érezte azt, amit a lovainál tapasztalt az elfogásuk pillanatában – a beletörődést.

A vadlovak befogásával gyarapította az istálló állományát, ennek művészetét az apjától tanulta.

Már kicsi korától lovak között élt, ami feledhetetlen gyermekkort biztosított számára, tele izgalmas kalandokkal és az élet igazságaira nevelő történéseivel. Rengeteg élménnyel gyarapodott a vadonban, aminek a tanulságai örökre belevésődtek a szívébe.

Nézte az erdőt szomorúan és az elsuhanó évei jutottak eszébe. Visszavonultan élt az erdőben,

ahol megtelt a szíve szeretettel, amit az állatoktól kapott, hogy összegyűjtve rájuk szórja mind.

Imádta a vadon minden élőlényét és rajongva tisztelte őket. Értette az erdő minden rezdülését, örömét és a sóhaját. Értette a szelet, ami átsuhant az erdő felett néha cirógatva, néha morcosan.

Értette a vihart is, miközben a sötét felleget hajszolta a havas csúcsok között és a kíméletlenségéről is meggyőződhetett. De a tiszteletét a déli szellő nyerte el, ami olyan lágyan érinti meg az embert, hogy beleborzong. Ismerte a kegyetlenséget is az emberek között, de megcsömörlött tőle, viszont a vadonban természetesnek tartotta, hiszen az ölés az élelem forrása. A természetből élők éhesek és enniük kell, így hát odaadja azt, aki kihullt a szeretetéből.

Táplálni kell a vadon élőt, mert a természet maga az élet, ami önmagából táplálkozik. Emberi szemmel nézve kegyetlennek tűnik, de hogy igazságra törekszik, az kétségtelen. Már korán felismerte a vadon valóságát, ami tiszteletre és az élet megbecsülésére nevelte, amitől a szeretete is az állatok felé fordult.

James soha nem fukarkodott ezzel az érzéssel, és minden állatnak jutott belőle, de legtöbbet a lovai kapták. Azok az állatok, akik mindvégig vele voltak és soha sem hagyták cserben. Sok lovat fogott már és sokat tört meg a szeretetével, akik örökre vele maradtak a farmon.

Bánatos arccal nézte az erdőt, miközben füttyentett egyet. A hűséges lova csörtetve lépett elő a sűrűből, majd megállt előtte.

– Megyünk, pajtás! – mondta halkan. Ebben a két szóban minden szomorúsága benne volt.

Komótosan felült a nyergébe és elindult az otthona felé. Nem tudta, mi van vele, de nagyon mélyre húzta a kudarcot érzése. Szomorú szemmel nézte a fenyvest, majd kifújta a feszültséggel bent tartott levegőt.

A völgyből induló csapás kanyargósan követte a hegy emelkedését, amin James hazafelé vehette az irányt. Amikor vége szakadt az összefüggő erdőnek, egy virágos mezőre léptek. Végignézett a gyönyörű réten, majd a hegyek felé fordította szomorú szemét. Lebilincselő volt a táj, ami a rossz gondolatait is el tudta feledtetni vele egy rövid időre. Elbűvölte a vadon, mint mindig, miközben kezdett elfogadóbbá válni és megértőbb lenni a történtek miatt.

– Nem olyan nagy kudarc ez, James! – mondta békülékeny hangon magának. – Nem annyira elkeserítő, mint ahogy most érzed ezt a nyomasztó befejezést. Nem szabad félvállról venni egy élőlény szabadsághoz való ragaszkodását! Erőszakos lettem az utóbbi időben és kíméletlenül rideg is! Ezt be kell látnom. Cinikussá váltam, mert minden együttérzés nélkül akartam megfosztani a legnagyobb kincsétől. Nem, James! Ha nem vagy képes elfogadni egy vadló természetét, nem vagy jó ember. Ha képtelen vagy megérteni az állat gondolkodását és csak az önös érdek vezérel, hagyd abba. Lásd be végre, hogy csak a cél lebegett előtted, és minden mást figyelmen kívül hagytál az utolsó évben.

Szomorúan gondolt az elvakult tettére és az önvád is megjelent az érzéseiben.

– Figyelmen kívül hagytam egy intelligens állat természetes igényét és az ebből fakadó nemes értékét, a szabadsághoz való ragaszkodását. Mindenáron megszerezni akartam azt, amit sohasem uralhatunk teljesen, bármennyire is magunkénak érezzük. Nincs is jogunk rendelkezni a lényük felett, amit természetesnek vesszük. Senki és semmi nem jogosít fel arra, hogy ezt tegyük. Az értelmet hoztam fel mentségül, hogy nekik is jobb lesz, de éppen ez mond ellent a nagyképű

viselkedésemnek. Milyen értelem az, aki minden érzés nélkül megfosztja az öngondoskodás jogától, a szárnyaló szabadságától? Milyen értelem az, aki önös érdekből leigázza? Azt gondoljuk, hogy minden, amit az ember jónak ítél, az már helyes is. Bár szeretik az embert ezek az állatok és az értelmük is befogadja a jó szándékot, de távolról sem biztos az erőszakos akaratunk helyessége.

Apám is erre tanított, apám is erre hívta fel a figyelmem. Óvva intett a jogunk kiterjesztésétől és az állatok kíméletlen leigázásától. Csak az erre a célra alkalmas lovat tartsuk meg, hangsúlyozta. Óvva intett attól, hogy az egyéniségeket leválasszuk az erdőben élő ménestől. A vezérló elfogása pedig egyenesen tiltva van!

– Ha nem vagy képes szeretettel megértetni, elfogadtatni velük az ember melletti élet jó oldalát, akkor engedd el őket! – mondta az apja. – Csakis az az állat lesz kezelhető, aki valamilyen homályos oknál fogva elfogadó és készséggel eltűri az ember gondoskodását. Nem lesz semmivel silányabb az a ló, aki az ember közelségét elviseli, sőt azzal lesz értékesebb! A nagyon szép és erős karakterekkel ne is próbálkozz, mert megbosszulja, ha sérelem éri. Soha sem fogod betörni, megtörni meg pláne nem! Konok, forrófejű lovak azok, fiam, akik inkább eltörnek, de be nem! Azok, akik vezérnek születtek, azoknál meg se próbáld, mert a meglévő ménest is magával viszi. Tanuld meg, James, aki a vadonban vezetésre született, soha sem fog szolgálni! Nem azért, mert okos, hanem azért, mert képtelen rá. Csak a bajt hozod haza, ha ilyen tettre vetemedsz, csak egy ellenséget szerzel magadnak. Kerüld el nagy ívben azt a lovat, aki levesz a lábadról, mert az nem szolgálatra termett.

Amikor James végiggondolta ezeket, megrökönyödött.

– Édes istenem, hiszen én mindent apám intése ellen tettem! Hogy felejthettem el azokat a fontos tilalmakat?

Idegesen nézett szét az erdei úton, ahová időközben beért, mert maga mögött hagyta a mezőt. A megdöbbenés érzése nem szűnt meg, de örült, hogy felhagyott a ló üldözésével.

– Teljesen magával rántott az a gyönyörű állat. Teljesen lebilincselt és a rabja lettem annak a remek lónak. Egy egész évet szenteltem rá és nem hagyott tisztán gondolkodni. Először az életemben nem tudtam racionálisan dönteni. – Meg is döbbent a tettétől. – Édes jó istenem! –

mondta rémülten ismét, amikor felismerte a szörnyűséget. – Hiszen minden lovam elrabolta volna. A karám tele van vadlóval, én pedig kockáztattam az állományt!

Mérgében megsarkantyúzta a kedvenc lovát és egy kicsit megfuttatta az erdei úton. Mint a szélvész vágtatott a sűrű fák között, majd egy fordulónál lelassított a meredek emelkedő miatt.

– Jól van, cimbora, nem kell úgy rohanni! – mondta neki megnyugtatva és szeretettel megpaskolta a nyakát. – Lassabban is hazaérünk.

Amikor felértek a meredek dombon, a lova hirtelen megtorpant.

James nem tudta mire vélni az állat váratlan riadalmát, amikor két lábra állva felágaskodott. Az idős ember megdöbbenésére a ló valamitől annyira megrémült, hogy teljesen leblokkolt, majd James kirepült a nyergéből. A zuhanás váratlan volt és életveszélyes. Nagyot huppant a száraz avaron, miközben a feje egy kőhöz verődött. Iszonyú fájdalmat érzett a tarkóján, majd elvesztette az eszméletét.

James feje élettelenül oldalra billent és az elernyedt teste mozdulatlan maradt. Az ijedt ló megbokrosodva rohant az erdő fái között, majd hangos csörtetéssel eltűnt a sűrűben. Az idős ember ájultan, magatehetetlenül feküdt a barna levelek között.

Az erdőre ijesztő csendesség terült, mintha gyász borult volna a nyiladozó természetre. A sérült ember mozdulatlan maradt, miközben a távolabbi bokor takarásából két hatalmas farkas jelent meg.

Óvatosan kémleltek körül, sunyin, alattomosan, mert a lovas hirtelen megjelenésétől ők is megrémültek. De amikor a kétségbeesett ló elvágtatott, máris ingerülten reagáltak a vérszagra.

A mohóság kiütközött a két állaton, akik megjelenésükkel megriasztották a rémült lovat és sóvárgó szemekkel nézték az ájultan fekvő embert. Nem siettek. Félénken, meg-megállva haladtak, miközben figyelték az apró neszeket. Araszolva, óvatos lépésekkel közelítették meg az embert.

Amikor éppen elérték volna, nagy robajra lettek figyelmesek.

Egy hatalmas, fekete ló rohant feléjük iszonyú sebességgel. Nem tudni, honnan került elő, de ijesztő robajjal közeledett. A rohanó állat hangosan nyerített, majd elrugaszkodott a földtől. A farkasok megrémültek a vadló meglepetésszerű támadásától, majd behúzott farokkal próbáltak menekülni. Váratlan volt számukra ez az indulat, miközben elvesztették a fejüket. A ló két lábra állt és teljes súlyával ereszkedett vissza az első lábaira. Vadul toporzékolt a vadállatok között, amikor az egyik farkas keservesen felvonyított fájdalmában, majd elhallgatott – kimúlt. Ahogy az ideges állat földet ért, azonnal rúgott egyet a hátsó lábaival. A másik farkas már azt hitte, megúszta ezt a nem várt támadást és sikerül elmenekülnie, de amint a ló mögé ért, akkor érte a rúgás. A pata pontosan a fejét találta el, és a rúgás halálos volt. A farkas hang nélkül terült el és többé már nem mozdult.

A vadló közelebb ment az emberhez, hogy robosztus testével védje a további támadástól, de már nem volt több támadó. Lehajolva szagolta meg a véres sebet, majd prüszkölt egyet. Érezte a vér szagát és tudta, hogy magatehetetlen üldözője nagy veszélyben van.

Állt és várt a csendes félhomályban, pedig mennie kellett volna, de valamiért kötelességének érezte sérült ellensége védelmét. Nem tudta, miért teszi, mert az emberek eddig csak megkeserítették az életét, de az elhatározása eltökéltnek látszott. A kis tisztást foltokban még hó borította, de a zsenge fűszálak már kibújtak a régen lehullott levelek között. Amikor meggyőződött a biztonságukról, a gyönyörű állat legelészni kezdett. Lehajtott fejjel csipegette a piciny fűszálakat a sérült mellett, de néha-néha az emberre vetette óvó tekintetét. Kis idő múlva James magához tért.

Megmozdította a fejét, de nem tudta, mi történt. A ló megállt legelészés közben és mereven nézte a balesetéből eszmélő üldözőjét. Mozdulatlanul kutatta a bajba jutott embert, majd amikor egyértelművé vált, hogy életben maradás, megfordult és elvágtatott.

James Jones kábultan nézte a rohanó állatott, de semmit sem értett az egészből. A zavarodottság minden jele meglátszott rajta, miközben bambán maga elé bámult. Olyan váratlanul és gyorsan zajlott le minden, hogy most még nem tudta értelmezni a történteket. Ült az avaron és azon gondolkodott, hogy mi történhetett. A lovát sem látta sehol. Nézte az erdőt, ami egy életen át volt az otthona és sehogy sem tudta megérteni a helyzetét. Nem értette, de már nem is bogozta tovább, mert az egy éve üldözött fekete ló jelenlétére eszmélt.

– Hogy került ide? – tette fel a kérdést magának, majd a két farkastetemen állt meg a tekintete.

Próbálta értelmezni a látottakat, de sehogy sem tudta párhuzamba állítani az előtte fekvő vadállatok tetemét a maga balesetével.

– Nem emlékszem! – fakadt ki mérgesen, majd elfordította a fejét. Megtapogatta a sebét, amikor bevillant a történtek egy rövid epizódja.

– Az átkozott farkasok! – döbbent rá a szörnyű valóságra. – Miattuk vetett le a ló, miattuk történt minden. – Mérgesen kifújta a levegőt, de köhögésbe fulladt. Miközben köhögött, újra bevillant egy kép, ami ledermesztette.

Az emlékképen egy ló sötét árnyékát látta a sűrű bokrok takarásában. Jones megdermedt a felismeréstől, majd azonnal a bokrok felé nézett. De ott nem volt már semmi. Sem ló, sem más élőlény. Semmi nem volt a környezetében, ami félelemre vagy örömre adna okot. Ekkor a vadló távolodó alakja jutott az eszébe és elérzékenyült. Megrándult az arca és megdöbbenésében szóhoz sem jutott. Nyilvánvalóvá vált előtte a megmenekülésének oka. Ismét a farkasok tetemét nézte, de

már összekapcsolódott az agyában a történés.

– A lovam lelökött, amikor megérezte a vadállatok szagát, majd elrohant, miközben leestem a hátáról. A farkasok megpróbálták kihasználni a magatehetetlen helyzetem, de az a fekete ló valamiért megmentett. – Nézte a dögöket és elismerően bólintott egyet. – Az a ló mentett meg, akit egy éve zaklatok! – suhant át rajta a megdöbbentő tény. – Annak köszönhetem az életem, akit egy éve üldözök, miközben a szabadságára törtem. James Jones elszégyellte magát, amikor végiggondolta a lehetséges történetet, majd halkan megszólalt:

– Köszönöm, pajtás – mondta ki őszinte hálával –, és bocsánatot is kérek a kíméletlenségemért, amivel veszélyeztettem a szabadságod. Soha többé nem leszek az üldöződ ebben az életben! Ezt megígérhetem. Soha többé nem zaklatlak, és nem támadok rád. Aki ilyen nemes, az megbecsülést érdemel! Örökre leköteleztél, barátom és remélem, meghálálhatom egyszer ezt a végtelenül nemes gesztust.

*

Csendes volt az erdő, a vadló csak az erőltetett futásától megugrott szívdobogását hallotta, miközben megállt. Szerette a rohanást, szerette a gyors vágtákat, amitől egészségesnek és erősnek érezte magát. Megállva, könnyedén fújta ki a felgyülemlett levegőt, majd óvatosan szétnézett. A tavaszi szél egy kicsit megborzolta a fák kusza ágait, amelyeken vidáman mosolyogtak a kibomló levelek. A reggeli napsütés játékos sugarai simogatták meg a magasban lévő sziklák kopár oldalát, ahol kinézett a sással tele völgyre. Magasan volt a hegyen, ahonnan lenézve láthatta a születése helyét, a szépséges lápot. Ott, ahol a piciny tavak mocsárszagú rejtekében, a nád rengetegében a családja, a ménes tartózkodott. Lent, a nádasok takarásában született egy kicsi szigeten, ott mosolygott rá az élet. Nem láthatta még a testvéreit, mert a kis tavak párájának kilehelt ködébe burkolózott a táj, de tudta jól, hogy hamarosan megjelenik az apja, aki a hegyen, a kiszáradt fánál jelölte meg a találkozót.

Tudta jól, hogy hamarosan elérkezik majd ez a pillanat is, mert az utóbbi időben egyre ellenségesebbé vált a kapcsolatuk. Az apja üzent, ami fontos dolgot jelentett, mert nem volt szokása meghallgatni a másik felet. De az anyja is jelezte, hogy egyre több probléma van vele.

Az erdő sűrűje a magas sziklánál nyugalmat árasztott, csak itt-ott reccsent meg a száraz avar. A köd már oszladozott a fenyves felett, de még érezhető volt a hajnali pára. A reggel titokzatossága borzongást váltott ki belőle, miközben árgus szemekkel nézte a vadont. Valami nem tetszett neki ebben a csendben, de nem találta az okát. Behúzta a nyakát, majd beljebb lépett a magas szirtről. A rossz érzése miatt figyelmesebb lett, de a néma sűrűben semmit sem hallott, ami veszélyeztetné az életét. Nem volt sok kedve ehhez a szokatlan találkozóhoz, óvatos természete veszélyt érzett.

Félelem keveredett az érzései közé. Indulni is kellett volna már, mert az idős csődör, nem szerette a várakozást. Már éppen elégszer megfeddte érte, neki a ménes biztonsága mindennél fontosabb. A vadlovak vezére nem szerette magára hagyni a családját. De Fekete Gyöngy sem tehetett a késései ellen semmit, mert ha rátört az óvatosság, egy percre sem téveszthette szem elől a vadon neszeit.

Hiába minden, nyugtázta a mindig visszatérő okot a szülei haragjára, mert az óvatossága nem csökkent. Nem értette, miért tör rá ez az érzés, ez a feszült félelem, de nem tudta figyelmen kívül hagyni az ösztönét. A zsigereiben érezte, ha veszély fenyegette őt, vagy a társait, és teljesen uralta az elméjét az érzés, még akkor is, ha a közvetlen környezete semmit sem észlelt. Valami megmagyarázhatatlan történést vizionált ilyenkor, amikor lepergett előtte egy-egy esemény képsora és rendre bebizonyosodott a félelme oka. Mintha ez az elméjében lejátszódó jelenet egy valós eseményt vetítene előre, ami rövid időn belül be is következik. Ha a veszély megjelent, azonnal riadót fújt az ösztöne és minden mást kizárt. Már tudta, hogy a történés, ami lepereg előtte, néhány

perc után valósággá válik. Ilyenkor élénkebb, majd feszültebb lesz, de minden esetben a menekülésre koncentrál. Már megszokottá vált ez a gyakorlat és nem veszi félvállról ezt a hasznos adottságát, mert mindig bebizonyosodik a közeledő veszély. Isten felszerelte egy remek eszközzel, ami különlegessé tette az amúgy is kitűnő képességekkel született állatott. Acélos, erős teste okos észjárásával párosulva valóban egyedivé varázsolta még a szülei előtt is, de az apja nem örült neki. A kezdeti büszkeség az idők folyamán félelmetessé vált, majd elkeseredetté tette. Vakmerő fia nap mint nap izgalomban tartotta nemcsak a vezért, de az egész ménest is. Már-már életveszélybe sodorva a lovakat a sok csikóval együtt, akik teljesen kimerültek a rájuk leselkedő bajtól. Az emberek támadásai is gyakoribbá váltak, akik megbabonázva üldözték ezt a páratlanul szép lovat, ami a családja szabadságát is kockára tette. Nem győztek bujkálni a sok támadás elől. A vadon amúgy is megterhelő volt a vadak miatt, de az emberek közelsége már elviselhetetlenné tette. Az apa bölcsen szemlélte a napi eseményeket, de még várt. Elküldeni sem akarta még, mert a fiának kitűnő

megérzései voltak, de a fenyegető jelek arra kényszerítették, hogy kizárja. Tudta ő jól, hogy Fekete Gyöngy erős egyéniség és azt is, hogy hamarosan magától megy el családot alapítani. Sajnálta, de a ménes panaszai döntésre kényszerítették.

– Még egy esélyt kap a békés elválásra – határozta el magát az apa –, nem többet. Ha nem hajlandó nyugodtan élni úgy, mint a többi csődör, akkor elválnak útjaink. – Nem szakíthatom szét a családunkat egy haszontalanért – dohogott, de a szíve azért élénkebben kalapált.

– Az a mihaszna – tört ki az anyja is – veszélybe sodorja magát és magával ránthatja az egész ménest. Meg kell értetni vele, hogy nem mindenki olyan szertelen, mint ő, pláne nem olyan erős és bátor. Ha nem tartja kordában az erejét és a hivalkodó természetét, a vezér hamar kiadja az útját. A család tagjai mind az apjukra ütöttek, minden testvére nyugodt volt és megfontolt. Nem keresik a feltűnést sem az állatok között, sem az embereknél, pláne nem a szüleik rovására.

Az anya horkantott egyet, mert bosszús volt és nem értette a csikóját. Nem ment a fejébe ennek a mihasznának a viselkedése, akinek már éppen ideje lenne kancák után nézni.

Fekete Gyöngy nem látta még a ménest, pedig tudta jól, hogy a nádasból ebben az időben indulnak a mező felé.

– Most az egyszer nem késtem! – állapította meg nyugodtan. – Azért is kaptam éppen eleget már.

Senki sem érti meg, hogy az óvatosságom fontosabb! – zárta rövidre a félelmét. – Egyre több az ellenségem, egyre többen vadásznak rám.

Állt a fenyők takarásában és nem mozdult. A fák ágain rigók mozgolódtak és a reggeli készülődéssel voltak elfoglalva, amikor egy halk roppanást hallott a bokrok felől. A lágy szellő

megmozdította az előtte benyúló ágat és a sörényét is meglendítette, de a figyelme élénk maradt.

Rátapadt a fülével az ág reccsenésére, ami nem tetszett neki. Nem szerette ezeket a titokzatos zajokat. De nem szerette a hangokból eredő képsorokat sem, ami borzalmas jeleneteket takart és a vére is felpezsdült tőle. Majd ismét roppant egy ág! Most már minden idegszálával a zajra figyelt, miközben egy karcsú puma lapuló alakja rajzolódott ki a lelki szemei előtt. Jobbra tőle egy csupasz földnyelv magasodott, ami beleolvadt a hegy szikláiba, míg balra a völgy meredeken lejtett a mocsár felé. Nem örült a helyzetének, mert csak a hang irányába menekülhetett. Szétnézett gyorsan, keresve egy másik lehetőséget, ha támadás érné, de nem volt más választása, mint a nyaktörő lejtő.

Arra most gondolni sem akart, mert még neki is veszélyesnek tűnt a meredek hegyoldal.

Állt és figyelt, de most már tudta, ki az ellensége. A puma egy bokor alatt feküdt és türelmesen várakozott. Boldogan figyelte a lovat maga előtt, és tudta, hogy nincs másik út. Lekuporodott a bokornál, ami remek búvóhelynek látszott a préda követése közben, de egy száraz gally elroppant a lába alatt.

*

Békés csend honolt a házban, ahol mindenki a reggeli álmát aludta még, miközben James felült az ágyán. Jókedvvel ébredt és érezte a lelke megnyugvását, amit már nem emésztett a vadló kíméletlen üldözése. Gondolatai könnyedén szárnyaltak és remekül érezte magát a pihentető éjszakai alvás után.

A családja is fellélegezhetett, mert már nagyon aggódtak érte. Óvatos ujjongással fogadták tegnap a hazatérését, gondolta megelégedettséggel, és örültek, hogy felhagyott az üldözéssel. De még nagyobb boldogsággal hallgatták, amikor bejelentette, hogy megszünteti a hajszát.

Ünnepélyesen megígérte, hogy teljesen felhagy ezzel az esztelenséggel, majd elmesélte a bukása és a megmenekülése történetét. Amikor befejezte, még röviden hozzátette:

– Nem akarom rabbá tenni azt a lovat, aki megmentett és ennyire ragaszkodik ahhoz, ami az embernek is kedves, a szabadságához. Nem szeretnék olyan lovat látni az istállónkban, aki nem érzi jól magát nálunk.

A tizennyolc éves unokája, Thomas boldog volt a kijelentés után, aminek hangot is adott.

– Nagyapa – mondta határozott komolysággal –, te vagy a legjobb ember a világon!

Larry Jones, a fiatalember apja elmosolyodott a fia őszinte kitörésén.

– Jól van, fiam – mondta meghatódva, ismerve Thomas páratlan állatszeretetét. – Védd a vadlovakat, mert már nagyon kevés van belőlük. Ne hagyd, hogy elüldözzék vagy összefogdossák azokat a gyönyörű állatokat. Ne hagyd, hogy olyan emberek, mint nagyapád is, magukénak tudják azt, ami a vadoné. Nagyapád, ha lassan is, de felfogta végre a megóvásuk fontosságát.

James szomorú szemekkel nézte a fiát, aki szintén a lovak szerelmese volt és az egész életét a lovak védelmében, az apjával hadakozva töltötte.

– Igen, fiam, belátom, hogy itt , az ideje a védettségnek és ne hidd, hogy én csak leigázom őket.

Azt sem szerettem volna, hogy a farm és az istálló, ami három generáción keresztül adta a lovakat az államoknak, megszűnjön. Valaminek kellett történnie, hogy biztonságosan a háttérbe húzódjak. Nem tehettem eddig, mert ha én abba is hagyom, attól még mások vígan folytatják tovább a pusztítást.

– De már egy évtizede mondom neked, apa – kezdte Larry kifakadva –, hogy ne fogjuk be őket, mert van annyi bekerített területünk, erdőnk, mezőnk, hogy védelmünk alatt tarthatjuk őket, szabadon.

– Ez igaz, fiam, és ahogy akkor is mondtam, nem tehettem, mert nem csak elfogták azokat a gyönyörű állatokat a bitang emberek, hanem egyenesen irtották őket. Bárki megölhette, befoghatta, viszont azok az állatok, akik hozzám kerültek, megmenekültek a szívtelen emberektől. Azok már a védelmünk alatt álltak! Egyedül én védelmeztem azzal, hogy befogtuk és megjelöltük őket, mert fel lettek készítve, és szeretve voltak. Láttam éppen elég farmot, fiam, és gazdát is, akik embertelen módon lövöldözték le, mert sem betörni, sem szeretni nem tudták őket.

– Mégsem tettél ellene semmit! Mégis hajlandó voltál minden szívfájdalom nélkül eladni, túladni rajtuk, miután megbíztak benned. Megtörted az állat természetes akaratát, de visszaéltél a beléd vetett bizalmukkal, apa! Elhitetted velük, hogy minden ember olyan, mint te.

– Nem, fiam, mert azokat az állatokat már olyanoknak adtam el, akik legalább úgy szerették őket, mint mi! – mondta, majd megbántódva elhallgatott.

James párás szemekkel, felháborodva nézett a fiára, mert igazságtalannak érezte a szívtelenséggel való gyanúsítást, de szólni nem szólt. Nem akart ismét veszekedni, és azt sem, hogy megszakadjon ez a mosolygós családi béke. Az öröm kiütközött mindenki arcán, ami már nagyon régen nem volt jelen a farmon.

Minden családtagja elutasította a lovak befogását és nagyon helytelenítették, hogy még mindig ezzel foglalkozik. Hiszen nem volt rá szükségük, mert a család nagyon jó anyagi háttérrel rendelkezett, hála az idős embernek. Akkora birtok tulajdonosai voltak, ami az államokban is párját ritkította. Több ezer hektár erdő és mező állt a rendelkezésükre, ami akármennyi ló eltartását biztosította volna.

– Jól van, apa, már ez is haladás! – mondta Larry örömmel. – A kerítések épek, így a bekerített területünkön élő lovak szabadon legelhetnek ezek után, tehát biztonságban tudhatjuk a birtokunkon élő állatokat.

– Hurrá! – kiáltotta el magát Thomas. – Akkor már szabadon legelhetnek anélkül, hogy valaki megtámadná őket?

– Igen, gyermekem, remélhetően így lesz, és nagyapa sem üldözi többé azokat a csodálatos lovakat.

A nyurga, vékony dongájú gyerek Jamesre emelte nyílt tekintetét, aki most zavarban volt.

– Igaz, így lesz, nagyapa? – kérdezte csillogó szemmel, szinte kérlelve.

Az idős ember megilletődött az unokája jóságán és annak a szeretetnek a meglétén, ami ebbe a gyerekbe szorult.

– Gyere ide, Thomas – mondta neki komolyan.

Thomas ijedten hajtotta le a fejét, mintha attól tartana, hogy valami rosszat mondott. Egy kicsit félve, kicsit szabódva ugyan, de elindult az idős ember felé.

– Gyere ide, fiam – intette magához unokáját.

Thomas arca felderült, amikor a nagyapja arcán megjelent a mosoly és hozzálépett. James megölelte a boldog fiatalembert, akit mindennél jobban szeretett.

– Nagyon büszke vagyok rád, nagyapa – ölelte át az imádott embert.

– Én is szeretlek, Thomas – vonta magához a szeretett fiút. – Örökké szeretni foglak, gyermekem, amíg csak élek!

Ölelték egymást, mert az összetartozás most teljes erőből a felszínre hozta a mély érzéseket. Ez az ölelés tisztán szimbolizálta a család lelki állapotát az utolsó egy év helytelenített történései miatt.

Benne volt minden érzés, a féltés, a ragaszkodás és minden tisztelet, amit egymás iránt érzett a család: az egymás megbecsülése, a szeretet és az összetartozás boldogsága. A tisztelet megléte minden Jonest megérintett és a fia is boldogan nézett össze az apjával.

Larry is hálás volt, amiért lemondott az esztelen üldözésről és végre békén hagyja azokat a nemes állatokat. Hálás volt, mert Thomas is követelte a szeretetet, amit az utolsó évben teljesen elhanyagolt, bár Larry tudta, hogy az apja soha sem mondana le Thomasról.

Larryt az idős James ragaszkodása hozta haza a farmra. A megtört fiatalember egészsége egy kicsit megromlott a felesége halála után és össze is zavarta a gyász. Először őt hozta el a tragédia helyszínéről, később, sok év múlva pedig az okos, tizennyolc éves unokáját, akit az anyai nagymamája nevelt. Larry hazatért a hegyek közé az erdőbe, amit az orvosa is csak helyeselni tudott.

Akkor is így érzett, emlékezett vissza Larry, a gyász időszakára, akkor is ezt az önzetlen lemondást érezte az apja viselkedése mögött. Akkor ruházta át rá a városszéli birtokot az istállóval együtt, mert felelős elfoglaltsággá szerette volna fordítani a szívére boruló gyászát. Az idős embernek amúgy sem volt már szüksége erre, mert hamarosan visszavonul a régi farmra, fel, a hegyek közé.

Larry tudta, hogy remek ember az apja és kitűnő barát, akire az okos szó mindig nagy hatással volt. Mindig tisztelte a kemény egyéniségét, mert a keménység mögött egy szeretetettel teli egyéniság rejtőzött, színültig jósággal. Mindenki szerette, különösen a farmon dolgozók szűkebb köre, ami nem is volt kevés, mivel harminc ember dolgozott a ház körül és az istállóban: állatgondozók, lovászok, hajtók és idomítók. Volt házvezetőnő, szakácsnő és házi személyzet, akik a ház lakóinak a mindennapjait voltak hivatottak élhetővé tenni, mivel nőtag nem volt a Jones családban. Larry dolgos gazda volt és a hatalmas birtok ezt meg is követelte a napi tizenkét óra elfoglaltságot, sőt ennél is többet, ha a versenyidőszak is elkezdődött. A Jones-farmhoz tartozott egy lóversenypálya, ami a kisváros szomszédságában volt, lent a hegy lábánál. Itt rendezték meg a versenyeket, amelyek az államok egész területéről idecsábították a szebbnél szebb lovakat és a versenyzőket. Ezek a versenyek egy idő után olyan nagy hírűek lettek, hogy a tengerentúlra is eljutott a lovak szerelmeseihez. Rangos eseménynek számítottak, ahol millió dolláros nagyságrendben cseréltek gazdát a versenyen nyerő lovak. Bár ők soha nem fogadtak és nem éltek a lehetőséggel, de néha megtörtént, hogy egy-egy lóval beneveztek a játék öröméért.