A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Keanu Reeves and China Miéville: The Book of Elsewhere

Published in the United States by Del Rey, an imprint of Random

House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Fordította: Juhász Viktor

Copyright © 74850, Inc. 2024.

All rights reserved.

This novel is based on the comic book series BRZRKR, published by BOOM! Studios.

Hungarian translation © Juhász Viktor, 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Eredeti könyvterv: Elizabeth Rendfleisch

Tördelő: KFBook Design Stúdió

Korrektor: Kótai Kata

ISBN 978-963-566-787-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Prológus

Az orvos története

Életjelek

víz

Találkozás

A szolga története

Gyermeki szemlélődés

agyar

A rejtőzködő isten

A feleség története

A gyűlölet mértékegysége

fivér

Nyesedék

A potyautas története

Az üvegen túl

élet

Az első csend

Az árva története

Az ép és a férc

vér

Akár egy bogár

Az orvos története

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ÉDESANYÁINKNAK –

az életért, a mesélésért… a szeretetért.

S ha elfeled majd e földi lét,

„Eliramlok” – mondd a néma földnek.

S szólj a fürge vízhez így: „Vagyok.”

RAINER MARIA RILKE (Szabó Ede fordítása)

PROLÓGUS

A szobát még nem öntötte el az erőszak áradata. A fény érkezett előbb, LED-izzók ocsmány, steril izzásával. Aztán belépett egy férfi, és leült a fém öltözőszekrények közötti padra. A hátizsákjából előhúzott egy gépet, és különböző protokollokat futtatott rajta. Egy ideig egyedül bámulta a kijelzőt. Végül megérkeztek a többiek is.

A férfi folytatta az előkészületeket. Minden katonának megvolt a maga rituáléja.

Ketten hangos röhögéssel disznó vicceket meséltek egymásnak. Két másik hallgatagon, összehangolt mozdulatokkal ellenőrizte a fegyvereit. Egy félmeztelen harmadik fürgén ledobta magát a padlóra, és tapsolós fekvőtámaszokat nyomott a többiek előtt. Megjött az éjszakai bevetés parancsnoka is. Olyan odaadással tanulmányozott egy térképet, mintha egy sírbolt mélyén találta volna. Az elsőnek érkezett katona újabb diagnosztikai programokat futtatott a detektorán.

Valaki már teljes menetfelszerelésben érkezett. Felségjelzés nélküli, terepszínű dzsekijét nyakig becipzározta, mintha fázna. Senki sem foglalkozott vele, de ahogy körülnézett a helyiségben, elcsípte a detektorral bíbelődő férfi tekintetét. Összebólintottak.

Az ajtó még egyszer, utoljára megnyikordult. Ezúttal mindenki felkapta a fejét, és a jövevényre nézett.

Magas, karcsú alak volt, egyszerű, sötét ruhában. Szemébe lógó, hosszú fekete tincsei alól méregette a katonákat. Mozdulatlan sziluettje kitöltötte az ajtó négyszögét.

A detektort kezelő férfi lopott pillantást vetett a társára, aki eddig némán ellenőrizte a fegyverét, bár az illető a többiekhez hasonlóan szintén a jövevényt nézte.

Aztán a sötét hajú férfi belépett az ajtón, ezzel pedig megtörte a mozdulatlan némaságot, és mindenki visszatért a dolgához. Az elsőnek érkezett katona visszafordult a detektorához, és próbaképpen az egész helyiséget végigpásztázta a masinával. A kijelzőre nézett, és egy töredékmásodpercig azon a férfin tartotta a készüléket, akivel az előbb találkozott a tekintetük. Végigzongorázott a különböző érzékelési módokon, és a katona egymás után különböző színű pacákká változott a képernyőn.

Az utolsónak érkezett jövevény lehajtott fejjel állt a sarokban. Valaki odalépett hozzá.

A szerkezet operátora a homlokát ráncolta. Nem a képernyőn kavargó, furcsa feketeség bizonytalanította el – számtalanszor látta már, hogy a sötét hajú férfit így mutatja a készülék. Az anomália a férfi elé toppanó, alacsony katona volt, aki állig a dzsekijébe burkolózott. A képernyőn a kabát fehérnek és átlátszatlannak tűnt, de a ruházatnak egyáltalán nem lett volna szabad így kinéznie. Ragyogott. Valamivel leárnyékolták.

– Hé! – A kezelő a detektorra meredt. – Ulafson? – Felkapta a fejét. A kabátba burkolózó katona tétován az Egység legértékesebb tagja felé lépett.

Ahhoz túl messze voltak, hogy hallani lehessen őket. A kezelő az egyik hangrögzítő menüponthoz görgetett, hátha a detektor mesterséges intelligenciája az ajakmozgások és a hanghullámok erőtlen foszlányai alapján legalább megközelítőleg képes rekonstruálni a beszélgetést, de a végeredmény így is torz massza maradt.

A magas férfi a közeledő Ulafsonra nézett, és mintha könyörögve súgott volna neki valamit. Ulafson kitárta a karját, és hirtelen felgyorsított. Célpontja érzelemmentesen figyelte. Az ölelésre készülő katona hangtalanul mondott valamit, és úgy tűnt, mindjárt könnyekben tör ki, és a detektor kezelője újra megszólalt. Hé, szaladt ki ismét a száján, ezúttal viszont jóval hangosabban, ezért mindenki megfordult, és ők is felkiáltottak, amikor meglátták az állig felhúzott kabát zsebéből előkerülő pisztolyt, és már világosan látszott, hogy a katona szeméből könnyek csorognak, és nem a magas alak felé fordította a fegyvert, hanem mindenki másra a helyiségben, akik őt bámulták.

– Ne mozduljatok! – ordította feléjük.

A fekete hajú, nyúlánk férfi kinyújtotta a kezét, és a közeledő katonának nyomta a tenyerét. Nem öklözte mellkason, nem ütötte le, egyszerűen csak megállította. Ezt leszámítva nem mozdult és nem is szólt semmit, egyszerűen csak karnyújtásnyira tartotta magától az alacsony katonát, aki láthatóan komoly erőfeszítéssel próbálta leküzdeni a maradék távolságot, amely elválasztotta szomorú arcú célpontjától. Végül felmordult, és ugyan a fekete hajú továbbra is mozdulatlanságra kényszerítette, a másik kezével lerántotta a cipzárját, és a belső zsebébe nyúlt. Fémesen csillant és kattant valami.

– Fegyver van nála! – kiáltott fel valaki, mintha eddig nem egy pisztollyal hadonászott volna azok felé, akiknek az oldalán számtalanszor gyilkolt, és kísértette meg a halált.

– Ulafson, ne! – üvöltötte egy másik hang.

Lövések dörrentek. Fülsértő hangerővel. Ulafson egész testében megrándult. A katona, aki addig a fegyverét ellenőrizte, az előbb pedig összenézett a kezelővel, döbbent arccal újabb rövid sorozatot engedett a férfi mellkasába és a combjába, de gondosan kikerülte azt a részt, ahol az előbb a keze tapogatózott. Ulafson felüvöltött, elejtette a pisztolyt, de érthetetlen módon nem bukott fel, hanem vakon tapogatózva csak nyomakodott előre, pedig újabb lövedékek lyuggatták át, és addigra már a fekete hajú férfi ruháján is vérfoltok híztak egyre nagyobbra, bár az arca meg sem rezdült. A teste viszont önkéntelenül megvonaglott, és a tenyere lecsúszott a katonáról. Ugyanazok a lövedékek, amelyek éppen cafatokra tépték a kabátos alakot, egyúttal a célpontja közvetlen közelébe, végre kartávolságon belülre taszították. Utolsó, diadalittas lélegzetvétellel megnyomta a rejtett kapcsolót.

A helyiséget most a füst öntötte el, a fémszag, a lárma és a lángok.

A férfi, aki legelsőnek érkezett, nem utolsónak távozott, azt azonban megvárta, amíg a takarítás munkaigényes és legmocskosabb része befejeződik.

A robbanás pillanatában biztonságos távolságra állt a két dulakodó férfitól, ráadásul félig-meddig fedezéket nyújtottak neki azok a bajtársai, akiket most éppen lapáttal vagy puszta kézzel szedegettek össze, és próbáltak beazonosítani annyi tisztelettel, amennyivel egyáltalán a széttépett húscafatokkal bánni lehetett. Mantraként mormolta magában a nevüket. Nem tudhatta, a túlélők közül mennyien lesznek, akik nem térnek magukhoz többé. Azt sem, vajon hányan tesznek úgy, mint ő, és a kiszabott pihenőidő után rögtön mennek vissza bevetésekre. Hányan botorkáltak el mellette az előbb azért, hogy lemossák magukról a barátaik maradványait?

Kéz nehezedett a vállára. Az a bajtárs volt, aki elsőnek nyitott tüzet.

– Jössz?

– Majd megyek utánad – felelte.

A parancsnok a helyiség túlsó végében állt. A térképet már rég elfelejtette, vérpermettel telefröcskölt arca nyugodtnak tűnt. Szivarra gyújtott, és dohányfüsttel dúsította fel a lőpor meg a gyógynövények csípős szagát.

A padon, a robbanás vörössel és feketével kihúzott, kormos csillaga közepén a fekete hajú férfi ült, akit az öngyilkos merénylő magával akart vinni a halálba.

Az arca ajka fölötti része komolynak és szinte érintetlennek tűnt, mert megvédte az álla, amely viszont teljesen szétroncsolódott. A szilánkos csontról véres nyálka és egy bőrcafat lógott. Könyökével a térdére támaszkodott. A mellkasa helyén tátongó, kiégett üregben az operátor egy villanásra meglátta a gerincét. Belső szervei finoman, lüktetve húzódtak össze, mint a fénytől megriadt halak.

Az operátor enyhén elfordította a detektort, és lefelé billentette, hogy mindkét férfit befogja. A felerősített hangérzékelés még mindig aktív volt.

Amikor a csoportvezető megszólalt, a szavai a készülék képernyőjén is megjelentek.

Jól vagy, fiam?

A padon ülő férfi nem nézett fel. Szétroncsolódott szája megvonaglott, és véres buborék pattant szét az ajkán.

Fáradtan / Járatban [?] – olvasta a figyelő.

Jézusom, ezt a felfordulást – íródtak ki a szavak egymás után. – Mi a franc járhatott a fejében?

Beszélgetőtársa vállat vont. Benyúlt a mellkasán tátongó hézagba, és a lefittyenő bőr alól kihúzott magából valamit. Megmutatta.

[?] / Üveg / Üreg – mondta a detektor szerint.

Igen – felelte a másik. – Teleaggatta magát palackokkal. A technikusok majd megmondják, mi volt bennük.

Fertőtlenítő ecet – fordította a készülék a szétroncsolódott száj vonaglását. – Meg szenteltvíz. Kősó / Kő só? A szögeket lópatkókból szerezték. A többit te is érzed. Zsálya. Zsályát égetett.

Ezt meg hogy érted? Honnan tudod?

Tudom, milyen érzés, ha só és ecet kerül a sebbe. Ulafson bűvszereket / hő szereket töltött a palackokba. És ez még nem minden, Keever.

A sötét hajú emberroncs égett szélű, véres fecnit nyújtott át a másiknak.

A bordám alatt találtam.

Nem tudom elolvasni.

Egy név.

A sérült férfi körbemutatott a helyiségben, és folytatta.

A nagyja / anyja? megsemmisült, de maradtak foszlányok. Nevek. Az Egység halottainak nevei. Akik túl közel kerültek hozzám.

A két férfi egy ideig szótlanul meredt egymásra.

Nagyon belefáradtam – szólalt meg a padon ülő férfi. Megperzselődött szívéből vér csöpögött. – Az egészbe. – A helyiségre mutatott. Magára. Végül felnézett, és váratlan, bugyborgó zajt hallatott.

– Mi olyan vicces? – fortyant fel az idősebb férfi. Olyan hangosan beszélt, hogy az operátornak nem kellett olvasnia a szavait. Amikor a másik válaszolt, vissza kellett néznie a képernyőre.

– A szivar – mondta a fekete hajú férfi. – Déjà vu.

Az orvos története

Nincs sok időm hátra. Ez az utolsó jegyzet, amit életemben papírra vetek. A gondolat elszomorít. Nem feltétlenül azért, mert itt a vég: tisztes kort éltem meg. Sokkal inkább szánandó állapotom váltja ki belőlem ezt az érzést. Amikor még az odaadó eb, az a teremtmény, amely képes az emberi érzelmeket ködösítő komplikációk nélkül is szeretni, egyszer csak kelletlenül elfordul tőlem, az aggodalomra ad okot. Tisztában vagyok vele, hogy Lun valójában az állkapcsomra kapott gyógyszer szagára reagál így, ez mégis csekély vigasz. Látványos rosszallása szégyennel tölt el, bármekkora erőfeszítésekkel is küzdök ellene, hisz úgy érzem, cserben hagyom, bűnös vagyok, amiért ilyen reakciót váltok ki belőle.

A hétköznapi pillanatokat megkeserítő szomorúság természetesen eltörpül az aggodalmaim mellett, amelyet családtagjaim iránt érzek, akik – reményeim szerint csak ideglenesen – nem hagyhatták el otthonukat. Oly viharos hirtelenséggel voltam kénytelen elmenekülni, hogy elmém nem képes befogadni az Ausztriát, sőt a minden valószínűség szerint egész Európát elnyelő sötétség mértékét.

A gyötrelmeimet okozó gócpontok nem függetlenek egymástól, elmém rejtett idegpályái összekapcsolják ezeket. Arról, ahogyan Lun képtelen rám nézni, azonnal eszembe jut a húgaim koszorújában ácsorgó Dolfi, amint elkapja előlem a tekintetét.

A fájdalom elválaszthatatlan társam most már, míg végleg útnak nem indulok.

Nem tudom, kinek szánom ezt a feljegyzést, nem tudom, ki az, aki rábukkanhatna. Talán a lángok közé kellene hajítanom. De közel húsz év múltán végre úgy döntöttem, papírra vetem ezeket az emlékeket. Egész életemben az írás volt az eszközöm, ha össze akartam foglalni a gondolataimat. Vonakodnék felderítetlenül hagyni ezeket a rejtélyeket. Tudni akarom, valójában mit gondolok minderről.

Most, midőn a halál nem csupán hozzám kúszik egyre közelebb, hanem mindenhol bőséggel arat, jómagam, ki az eltemetett emlékek feltárásának felettébb nagy jelentőséget tulajdonítok, miként mondhatnék nemet, ha valami arra késztet, hogy felidézzem a múltból azt a szokatlan látogatást?

Thanatosz iránti megszállottságom elsődlegesen a nagy háborúból visszatért katonák beszámolóiból fakad, kik álmaik jelentős részében újra meg újra átélték a csatamező borzalmait. Ha a tudatalatti elsődleges célja a boldogtalanság elkerülése, mi végre idézi fel nekünk folytatólagosan gyötrelmeinket? Míg szegény nyomorultakat tanulmányoztam, egyre nőtt bennem az ámult kíváncsiság. A tények azonban önmagukban ritkán elegendőek ahhoz, hogy képesek legyenek megváltoztatni az egyén gondolkodását. Az elmét csak egy sokkhatás lendítheti ki a holtpontról, ez pedig személyes krízishelyzetet igényel.

Volt egy páciensem.

Mindössze három alkalommal találkoztunk. Hosszú üléseket tartottunk. Magas, sötét hajú, sudár testalkatú férfi volt. Középkorú lehetett, és elegáns szabású, drága öltönyt viselt. Első találkozásunkkor rögtön a szemembe nézett, és határozott mozdulattal fogott kezet. Katonának véltem. Azt gyanítottam, egyike lehet a háborúból visszatért veteránoknak, akik irigylésre méltó hatékonysággal temetik elméjük mélyére visszatérő rémálmaikat.

Azt mondta, szeretné megérteni saját magát.

Kristálytisztán emlékszem az első alkalomra. A reggel szürke derengésében ültem mellette. Ő a díványon feküdt. Kezemben jegyzetfüzetet szorongattam, és némán hallgattam szelíd, pergő hangját, miközben megosztotta velem élete történetét.

Miután megkezdtük az ülést, legelső szavaival – mai napig megvannak a jegyzeteim, habár hamarosan meg fogom semmisíteni az összeset – rögtön megerősítette a gyanúmat arra vonatkozóan, vajon mi kínozhatja.

– Ölök, ölök, és újra csak ölök – mondotta. – Az igazság pedig az, hogy pihenni szeretnék, vagy… és bármi mást csinálni, mást, mint gyilkolni. Vagy legalább a döntési lehetőséget szeretném megkapni, hogy mással is foglalkozzak, de erre nem kerül sor. A gyilkolás ösztöne állandóan visszatér, menthetetlenül úrrá lesz rajtam. Néha, ha nem is túl gyakran, habár életem során sok alkalommal megesett velem… néha meghalok. Az pedig fájdalmas. Valamint véres és mocskos. Minden csapást érzek. Minden húsba hatoló vágást. Minden bomba perzselő forróságát és szörnyű erejét.

– Aztán visszatérek – mondta a férfi.

– Amikor újra élek – folytatta –, ismét ölök és ölök és megint csak ölök, míg végül ismét meghalok, és forog tovább az egész ringlispíl. Kérem, Herr Doktor – mondta nekem a férfi –, árulja el nekem: miféle ember vagyok én?

Na mármost addig úgy gondoltam, hogy ez a páciens is olyan vérgőzös álomról számol be, melyhez foghatót számtalanszor hallottam. Értettem, mi a kérdés, hiszen magam is ugyanezt tettem fel magamnak – miért éppen az efféle vérfürdőhöz tér vissza a tudatalatti? Ekkor azonban a férfi, akit nem fogok a nevén nevezni, felkönyökölt a díványon, felém fordult, és az ajánlott viselkedési formákat megszegve egyenesen a szemembe nézett, én pedig nem bírtam elkapni a tekintetemet. Ekkor következett be az első olyan pillanat, amelyet nem tudok máshoz hasonlítani, mint a taglózásra használt kétágú ösztöke egyik fémrúdjához, mert egész valómban sokkolt és szilánkosra törte a paradigmákat, amelyek szerint éltem.

– Újra élek – ismételte a férfi, és abból a higgadt hanglejtésből, amellyel ezt a hátborzongató kijelentést tette, rögtön tudtam, hogy korábbi elméleteim mégis elégtelenek lesznek ezeknek az egzisztenciális és mindennapi borzalmaknak a feloldásához.

Akkor még úgy gondoltam, hogy mindaz, amit megvallott nekem, az félig mesébe hajló igazság. És valóban az is volt, sok mással egyetemben.

Azonban a férfi a lelkembe látott, és tudta, mi jár a fejemben. A fejét ingatta. Majd – kedvesen, mintha érzékelte volna növekvő ijedelmemet, habár egyetlen szót sem szóltam – így folytatta:

– Nem, Herr Doktor. Nem. Vagy nem csak erről van szó. Való igaz, mindennek több jelentése van, de az eredeti jelentés olykor a valódi. Kérem, hallgasson végig. Azért vagyok itt, mert tudni akarom… Hogy miért… hogy mi vagyok én?

A pillantása nem eresztett. És ekkor sistergett fel a tagló második fémrúdja. Tudtam, mit fog mondani, és azt is tudtam, hogy igazat beszél majd. Akkor hirtelen azzal is tisztában voltam, hogy kijelentése mind szimbolikusan, mind szó szerint értendő. És tudtam, hogy többé nem leszek ugyanaz az ember. Örökre kísérteni fog ez a beszélgetés.

– Ölök – közölte a férfi lassan és kérlelhetetlenül. – Meghalok – mondta. – És utána újra élek.

ÉLETJELEK

Abelvárostól egyre távolabb a széles sugárutat szegélyező épületek mindkét oldalon fokozatosan zsugorodnak, mintha az égbolt préselte volna össze a zömök irodaházakat, a használtbútor-kereskedéseket, a fénymásoló szalonokat, a csőd szélén álló közjegyzői irodákat és a napszítta, poros kirakatok mögé bújt üzleteket, ahol olcsó süteményt és bulikellékeket árulnak. Egy férfi – nevezzük férfinak – sétált el előttük. Néha felpillantott a könyörtelen égre. A fejét ugyan nem ingatta – ebben a korszakban lemondott a felesleges mozdulatokról –, de szaporán pislogott, és azok, akik jól ismerték, ebből már tudhatták volna, hogy lefoglalták csapongó gondolatai.

Magas, megtermett alak volt, és ha a mellette elsétáló járókelők rápillantottak volna, fehér férfinak gondolták volna. Szürke bomberdzsekit és fekete farmert viselt, sötét haját szakállába és lehajtott arcába fújta a szél. Mögötte mozdulatlan háttér: a távolban a bankok, a nagyvállalatok és az ingatlancézárok tornyainak csillogó üvege, a fehér vagy piszkosfehér kőből épített, szögletes homlokzatok egy sohasem létezett görög építészet otromba másolatai, műobszidián, talpatlan betűtípusok a legutáltabb helyi mesefigurákról elnevezett szállodák feliratain.

Ahol a sugárút a kisebb parkok közé ért, ott elkeskenyedett és a helyi szlengben csak szürke téglásnak nevezett bérházak tövében haladt tovább. Az épületek a színüket leszámítva az elegáns New York-i téglaházakra emlékeztettek, innen kapták a nevüket. A felhők mögött élénken, de nem perzselően ragyogott a napkorong, ezért az idegen mellett elballagó járókelőket nyúlánk, halovány árnyékok követték vagy csalogatták maguk után. A bodegák elé kitett sámlikon helyiek kockáztak vagy perlekedtek, és nem foglalkoztak vele. Egy hullámvas lemezekből emelt templom ajtajában lelkész szívta kornyadozó cigarettáját. Óvatosan biccentett a fekete hajú férfi felé, aki viszonozta az üdvözlést. Egy bontó kapujában két kölyök turkált a fémhulladékok kupacai között. Az idegen láttán abbahagyták a keresgélést. A férfi rájuk sem nézett. A két kölyök összesúgott, de bármit is mondtak, a hangjukat elnyomta egy présgép alá került autó panaszos nyöszörgése.

Srácok, hagyjátok békén ezt az embert. Ha csak teheti, már nem gyilkol gyermekeket, de akkor is jobb lesz, ha nem zaklatjátok.

A kölykök ugyanolyan sunyi tekintettel méregették, mint az utca kóbor kutyái, és nem mentek hozzá közelebb.

A város utolsó néhány kilométere. Raktárak és lakótelepek, üres telkek, ahol autók parkoltak vagy a helyiek bonyolították üzleteiket. A falakon tátongó hézagok vidéki tájakat idéző, kiszáradt mezőkre nyíltak. A férfi megállt az út szélén, és a kereszteződés felett lengedező közlekedési lámpa piros emberalakjára nézett. Abszurd látványt nyújtott a semmi közepén. Sziréna harsant valahol, ezért nem lépett le a járdáról. Egy mentőautó volt, nem rendőrjárőr, ráadásul távolodott.

A férfi megvárta a zöld jelzést, átkelt az úton, elsétált egy sikátor mellett, és belépett egy udvarra. Két- és háromemeletes épületek terpeszkedtek minden oldalon. A telegraffitizett falak tövében hordalékként állt a szemét. A gazzal felvert terület egyik sarkában leszerelt kerekű, vastag koszréteggel borított Dacia szomorkodott, azzal átellenben pedig, egy csukott garázsajtó mellett, egy másik, kiégett kocsi roncsa állt.

A férfi pillantása végigfutott az ablakokon. Sietség nélkül a romos épülethez sétált. Két éjszakával korábban esett, de itt továbbra is égett műanyag és hamu szaga terjengett. A férfi előhúzott egy kulcsot a zsebéből, kinyitotta a fémajtón lógó lakatot, és akkora rést csinált magának, hogy beférjen. Megállt, becsukta az ajtót, és bezárta maga mögött.

A földszintet gépjavító műhely foglalta el. Szalagfűrészek, hidraulikus prések, csillogó, kunkorodó forgáccsal körbeszórt esztergagép. A férfira szürke fénycsík vetült a magasból, ahol régebben fegyverlövedék ütötte át a mocskos üveget. A padlón undorító redőkbe gyűrődött az olajos porréteg, és a férfi tudta, hogy ahol a sötéten csomósodó trutymó világosabb árnyalatú, az vér. Arra már csak különleges tudással lehetett volna rájönni, hogy ezeket a foltokat szándékosan fröcskölték szét, így fedték el a valódi nyomokat. A férfi rendelkezett ezzel a tudással, és nyílegyenesen a legsötétebb sarokban álló, magas szerszámosszekrény felé tartott. Amikor elhúzta a faltól, feltárult mögötte egy ajtó. Ehhez is volt kulcsa. Az ajtó mögött létra rejtőzött. Elindult lefelé.

Amikor a szuroksötétben talajt ért, felkattintotta a zseblámpáját. Egy boltíves alagútban állt. A mennyezet alig tenyérnyire lehetett a feje felett, szemmagasságban lógtak a csupasz villanykörték, és ha nem lettek volna szétlőve, el kellett volna fordítania a fejét, hogy lásson.

Hallgatózott. Víz csöpögött szinkópában, egy súlyos, egy súlytalan csepp. Süllyedő talaj sustorgott.

A férfi a villanykörtéket kerülgetve haladt előre. Követte a folyosó kanyarulatát, majd egy alacsony küszöböt átlépve parányi kamrába jutott. Széles ívben körbevilágított a lámpájával, mozdulata nyomán felragyogott a falon a nyirkos penész. A fénysugár megtalálta, majd követni kezdte a golyónyomokat, a betonba ütött lyukakat, amelyeket kihangsúlyozott a munkapadokra fröccsent sötét vérfolt, a szétlőtt laptopok és az a groteszk módon szabályos kupacban heverő három holttest. Végtagjaik úgy meredtek a különböző irányokba, mintha pózoló táncosok lettek volna.

A rothadás bűzén maró szag ütött át. A férfi átfordította a legfelső tetemet a bakancsával, és meg sem rezzent, amikor meglátta a szétolvadt masszát, ami valaha egy arc volt. A felhólyagzott hús megkérgesedett rétegéből fogak, orrcsont és homlokcsont állt ki. A férfi a vak szemekbe nézett.

– Nos. – Halkan, kedvesen beszélt. Nem a holttesthez, hanem a kamrához. – Mit tudsz mondani nekem?

A helyiségtől nem kapott választ. A férfi előre tudta, hogy ez így lesz. Megérintette a tetem maradványait, de az megtartotta magának a titkait.

Vissza az alagútba. A következő kamrában üres fegyverállványt látott. Azoknak is suttogott. Négyzet alakú helyiség volt, a magasba törő falak egészen a napfényig nyomakodtak felfelé, ahol egy ráccsal fedett csatornanyílás mögött az ég látszott. A férfi úgy állt a fényoszlop közepén, mintha maga Básztet istennő lenne luxori templomában.

Felborogatott székek, üres konnektorok, falra erősített monitorok, mindegyik képernyő közepén egyetlen golyónyom. Minden számítógép eltűnt. Újabb, nagyobb helyiség következett. Emeletes ágyak: tíz embernek elegendő hálóterem. A polcokon konzervek. Egy hűtő, az egyik sarokban mikrosütő, vele átellenben zuhanyfülke, padlóba süllyesztett lefolyóval. A megtépázott zuhanykarnis csálén lógott a leszaggatott műanyag függöny felett. A távolabbi falból kitépett ajtó egy földkupacon hevert. Azon túl csak törmelékkel eltömített sötétség tátongott.

A helyiség egy szentélyre emlékeztetett, a közepén áldozati oltárként magasodott egy halottakból emelt, fejmagasságig érő zikkurat. Hat férfi, három nő. A jövevény ezt eddig is tudta. Pusztán ránézésre ezt nem lehetett volna megállapítani az elnagyolt kupacból, ahol roncsolt arcok, merev végtagok és sötét ruhák simultak egymáshoz a betemetetlen tömegsírok gyászos orgiájában. A holtak árnyékai kúszva menekültek a lámpafény elől. Az egymásba olvadó formákból minden posztumusz merevség eltűnt, egyetlen csontos könyök vagy hegyes térd sem maradt, a massza körvonalait felpuhította az utólagos renyheség és a gravitáció ereje, amely maró savként tüntetett el minden apró részletet. A testek, övek, málhazsákok tömör kocsonyájából csontvégek és használhatatlan fegyverek markolata meredt elő, mintha karsztosodó kőzettestek lettek volna.

A férfi leült az asztalhoz.

– Mit tudsz mondani nekem? – kérdezte. A szoba nem felelt. – Olyan jó lenne végre megérteni – folytatta a férfi. – Legalább.

A zseblámpát maga mellé tette, és a fény megvilágította a halottakat. A könyökére támaszkodott, és összekulcsolta a kezét. Végül ismét megszólalt. Ha lett is volna itt bárki más, az sem értette volna, mit mond, legfeljebb az a pillanat tűnhetett volna fel, amikor az élő nyelvből egy másikra váltott, amelyet már régóta nem beszélt senki. A hanglejtéséből talán az is kihallatszott volna, hogy minden egyes mondata kérdés.

Órák teltek el.

A férfi néha kikapcsolta a zseblámpáját, és ilyenkor a sötétség volt a társa. Mint a nagy semmi a minden előtt, után és közben. Kétszer körbesétált a szobában. Gondosan átlépte a vértócsákat és az elhullott töltényhüvelyeket. Megállt a beomlott alagút bejáratánál, és egy ideig tűnődve méregette a nyílást. Végigjárta az ágyakat, de nem hevert el a matracokon, nem nyúlt be a párnák alá, hátha talál egy naplót vagy szerelmes levelet. Tisztában volt vele, hogy a helyiséget már korábban alaposan átkutatták. Várt, és bármiben is reménykedett, az nem történt meg.

Tudta, hogy már leszállt az éjszaka, amikor lépteket hallott a folyosóról.

Nem fordult meg. Felfelé fordítva az asztalra helyezte a zseblámpát. Az alacsony mennyezet felragyogott, a fény alulról világította meg az arcát. A léptek megálltak a háta mögött.

– Helló, B – szólalt meg valaki az ajtóban.

– Üdv, Keever – mondta a férfi.

A jövevény belépett a szobába, és megkerülte az asztalt. Kötött, izmos férfi volt, teljesen átlagos ruhákban. A haját sörtére nyírta, és mély ráncok szabdalták sötét arcát.

– Már megint diskurálgatsz? – kérdezte Keever.

– Nem ezt az igét használnám – felelte a férfi.

– Hanem?

B a fejét csóválta.

– Nincsen igém – mondta. – Főnevet tudok adni. Még csak nem is angolul. Toszka.

– Bánat? – kérdezte Keever. – Bánatos vagy? Ezért vagy itt?

– Nem tudtam, hogy beszélsz oroszul – mondta B. – Amúgy meg mégis inkább toszka. A „bánat” nem adja vissza teljesen a jelentését.

Keever leült. Tekintete a leszakított ajtóról a törmelékre, majd a mögötte sötétlő földhalomra siklott. Utána a halottak kupacára nézett.

– Akarsz róla beszélni, fiam? – kérdezte. – Nem újdonság, hogy szomorkodsz. Ne is esküdözz, hogy tévedek. Ulafson óta bánatos vagy.

B fel sem nézett.

– Nocsak! – Keever a halomból kilógó elrongyolódott kapucnira bökött. A meghökkentően narancssárga felső a felirat alapján egy popcsapat turnéjára készült. – Erre emlékszem. Ez a seggfej még rám is lőtt. Ez volt a góré, nem?

– Szomorú lennék? – tűnődött B. – Hmm. Nem nevezném magamat szomorúnak. Talán… a kíváncsi jobb szó lenne rá. Csak… – A fejét ingatta. – Csak próbálom meghallani, amit meg kellene hallanom.

– Biztos vagy benne, hogy létezik bármilyen üzenet?

– Nem. Hogyan találtál meg, Keever?

– Ugyan már, B. Hányadik alkalom ez? Harmadik? Nem vagy annyira rejtélyes, mint gondolnád.

– Sohasem állítottam, hogy rejtélyes lennék.

Keever ismét a kifakult kapucnira pillantott. B a férfit nézte, és tudta, hogy Keevernek eszébe jutott a küzdelem, a húsba csapódó lövedékek tompa zaja, meg az a két mozdulat – egy rántás, egy fejelés, mindkettő B műve.

– Szóval megkerestél – mondta Keevernek.

A férfi visszanézett rá. Pontosabban B homlokára, amely szó szerint szétrepesztette kapucnis ellenfele koponyáját.

Mindketten megszokták a hosszú csendeket.

Keever sokáig ült némán a lámpa hideg, ezüst ragyogásában. B eközben egy tudós precíz tekintetével méregette a halál különböző alakzataiba dermedt testeket.

– Mit mondanak? – kérdezte végül Keever.

B az utolsó ajtó mögött tátongó feketeségbe meredt, a föld mélyébe.

– Jó kérdés – felelte végül. – Majdnem az, ami kell, Keever. – A sötétség felé intett. – Az a baj, hogy ezt itt nem bírom értelmezni. Ha szövegként tekintek arra, amit magunk után hagyunk, akkor ez olyan nyelven van, amit nem értek.

– Pedig minden nyelven értesz.

– Még csak nem is érzek semmit – mondta B. – Azt viszont érzem, hogy kellene.

– Ez így nem mehet tovább, fiam – mondta Keever. – Ismered jól a protokollt. Amint végeztünk a helyszín átfésülésével, onnantól tilos belépni, akár maradt valami, akár nem. Bemegyünk, kijövünk, nem hagyunk nyomot. Semmi sem maradhat, ami azonosíthat minket. Az adatbázisokat töröljük, ujjlenyomatot nem hagyunk, mindent lelocsolunk enzimmel, hogy még az arcvonásokat is eltüntessük… – A tetemkupacra mutatott. – Vagy mi, vagy ők. De mi van akkor, ha valaki kiszúrja, hogy itt császkálsz? Nem kockáztathatjuk, hogy bárki meglásson.

– Ahogyan téged sem – mondta B. – Mégis itt vagy, nem igaz?

– Nem hagytál más lehetőséget. Csak azért jöttem, hogy legorombítsalak.

B felállt, és kisétált a fénykörből.

– Keever – szólt vissza –, az Egység hány százaléka adhat nekem parancsot? – Nem tűnt dühösnek a hangja. – A főnökség pontosan tudja, hogy csak akkor engedelmeskedem, ha úgy tartja kedvem. És abban az esetben, ha mégsem akarok engedelmeskedni, máris nem beszélhetünk parancsokról, ugye. Tudják… te is tudod… hogy tojok rá, őket mi érdekli. Ez egy mindenki számára kényelmes megállapodás, és ez így is van jól. Azt viszont nem értem, ennek fényében minek ez a színjáték. Minek ezek a „parancsok”? Miért kényszerítik rád ezt a procedúrát, hogy megszidj?

Keever vállat vont.

– Ha én azt tudnám – mondta.

– Részükről inkább legyenek szabályok, amikre tojok, és amiket megszegek – folytatta B –, mint hogy egyáltalán ne legyenek. A jelek szerint az engedetlenség kisebb rossz, mint a szabadság.

– Mint említettem, fogalmam sincs – felelte Keever. – Nekem csak annyit mondanak, „Eredj és közöld B-vel, hogy ezt ne csinálja még egyszer”, és én veled ellentétben megteszem, amit mondanak. Itt vagyok. Teljesítettem a parancsot.

– És most mi lesz? – kérdezte B.

Keever ajka megrándult.

– Nem tudom – felelte. – Gondoltam, hátha hasznát látod a társaságomnak.

B ajka is megvonaglott.

– Nem tudom – mondta. – Nem tudom, hasznodat látnám-e.

– Mindegy – felelte Keever. – Úgyis csak azért jöttem, hogy legorombítsalak. – Az ujjával látványosan megfenyegette a férfit. – Most pedig megyek, és jelentem, hogy az Unute nevű alany ismét megtagadta a szabályzat betartását.

– Tégy úgy.

– Csak ügyesen – mondta Keever. Felállt, és gyengéden megpaskolta B vállát. A férfi rá se hederített. Némán hallgatta Keever távolodó lépteit. Amikor ismét egyedül maradt, a zseblámpára szorította a tenyerét. A szoba sötétbe borult, a keze ragyogott.

Alig néhány perc múlva ismét lépteket hallott, az előzőeknél jóval fürgébbeket. Megfordult. Éppen az ajtóra villant a tekintete, amikor újra belépett Keever.

– Üzenet jött – mondta. – Akkor kaptam meg, amikor kiértem a felszínre.

– Mi történt? – kérdezte B.

Keever a berobbantott ajtóra mutatott. A sötétségre és a törmelékre.

– A bázis jelet fogott… – kezdte, majd értetlen grimaszt vágott. – Azt állítják, érzékeltek valamit. Thakka egyik jeladóját.

– Micsoda?

– Nyilván anomália – mondta Keever. – Azóta nem sugárzott, hogy… tudod. De a bázis tudja, hogy itt vagyok, és azt is, hogy veled…

– Mekkora esélye is van ennek? – kérdezte B.

– …ezért azt akarják, hogy nézzünk utána.

– Mit mondtak pontosan? Milyen jeleket fogtak?

– Nézd, te is tudod, hogy ez egy nagyon szimpla szignál, ami akkor is sokat torzul, ha éppen működik…

– Milyen jeleket fogtak?

Keever lehunyta a szemét. Felnézett.

– Életjeleket – felelte.

B egy pillanatig farkasszemet nézett vele. Aztán mielőtt Keever egyáltalán felfoghatta volna, hogy a férfi megmozdult, máris a beomlott járatnál termett. A kirobbantott ajtóra térdelt, behajolt a sötétbe és elszántan nekiesett a bedőlt támasztógerendáknak. Mindkét karjával mélyen benyúlt a beomlott alagútba, és úgy lapátolta ki a törmelékkel teli földet, mintha groteszk módon parodizálna egy feltáró műtétet.

– Lassíts már, B! – szólt rá Keever. – Nézd, nem volt… Máshogyan mondom. Te éppen a másik állapotodban voltál, amikor megtörtént, de higgyél nekem. Végignéztem az egészet, nem csak az omlást. Láttam… – Egy pillanatra elhallgatott. – Láttam, amikor Thakka meghalt. Graysonnal együtt. Kipurcantak. A jelük is elhallgatott. Akkor…

Az akkor úgy történt, hogy Keever, aki valóban szemtanúja volt annak, ami azzal a két katonával történt, alulról áthajított egy gránátot a sziklaszilárd terpeszben álló B két lába között. B-ről csorgott a vér, egyik kezében egy szétroncsolt puskát, a másikban a puska szétroncsolt tulajdonosát szorongatta, zihált, akár egy bika. Hátat fordított a sötét alagútnak, ahol, mint azt később megtudta, akkor már Grayson meg Thakka szétszaggatott teste hevert. Keever gránátja leért a földre, megpattant, és a szabadba vezető, keskeny folyosó végén álló férfi, a terrorista sejt vezetője felé repült. Ez volt az utolsó lehetőségük arra, hogy végezzenek vele. Az egész alagutat sírbolttá kellett változtatni, különben meglép.

– Meghaltak – erősködött Keever. – Különben nem használtam volna gránátot. Bármilyen jelet is fognak a bázison, meghaltak. Ezért robbantottam be mindent.

De B csak ásott tovább. Mindketten tudták, hogy Keever felettesei szükség esetén az élő bajtársaikra is ráomlasztották volna az alagutat. Az átláthatatlan törmelékkupacból kirángatta az egykori támgerendát, és egy pillanatig a kavargó porfelhőben görnyedezett a súly alatt, amit senki más nem bírt volna megemelni sem. Aztán hagyta elvágódni a padlón.

– B, bármikor bedőlhet…

– Akkor eredj innen.

Keever tétovázott, de végül a marokkópálcikaként egymáson heverő fém- és farudak felé nyúlt. Amit kihúzott a kupacból, azt rögtön a háta mögé dobta.

– Gyerekjáték – mondta. De B csak ásott tovább az alagutat kitöltő anyag fojtogató káoszában, és folyamatosan szórta kifelé a földet, az ép meg a törött téglákat, és az sem érdekelte, hogy némelyiket a saját vére festette feketére. Némán fúrta magát előre. Keever követte a példáját. Teltek-múltak a percek, és egyikük sem lassított, bár Keever egyre hangosabban zihált. B alagutat ásott, Keever pedig igyekezett aládúcolni a feltárt részeket, már amennyire lehetett. Hirtelen megtorpant. Pattogó zajjal kövek, kavicsok és fémdarabok záporoztak körülötte.

– Az istenit, B! Az egyikünk halandó, ha elfelejtetted volna.

Keever kétrét görnyedve, vakon, a falnak támaszkodva vonszolta magát a porban, aztán megbotlott, és amikor négykézláb padlót fogott, elakadó lélegzettel nyugtázta, hogy átjutott a torlaszon. Egy félhomályos alagútban kuporgott, ahol világítórúd derengett lidérces fénnyel. Ott állt B. Intett Keevernek.

Keever a fluoreszkáló fénytócsa távolabbi végébe pillantott, ahol egy magába roskadt holttest hevert. A múltkori bevetés célpontja, akit széttépett a detonáció. Esküdt ellenségeik vezetője ugyanott feküdt, ahol végeztek vele.

Keever lassan végigjártatta a pillantását az alagúton. A gránát után maradt, törmelékkel teli gödrön és az égésnyomokon túl újabb holttest hevert hason. Grayson, akinek átlőtték a nyakát. Keevernek eszébe jutott a torkolattűz váratlan lobbanása. Grayson végtagjai véget nem érő halálugrásba dermedtek. Árnyékok és penészfoltok telepedtek meg a bőrén.

És ott volt egy harmadik alak is.

Thakka. Előregörnyedve támaszkodott a falnak. A lába a teste alá szorult, háta a betonnak simult, a feje egyik oldalán cakkos szélű lyuk tátongott. Alvadt vérrel lepett száját eltátotta, bevérzett szeme tágra meredt, és kettejüket bámulta.

Megrebbent a tekintete. Megmoccant az ajka.

Thakka pislogott. Keever két nappal ezelőtt saját szemével látta meghalni, ezért egy kibiztosított gránáttal elhantolta a holttestét. Most pedig Thakka szája szavakat formált.

Keever mintha távolról hallotta volna saját hangját. Káromkodott.

Aztán hirtelen Thakka mellett kuporgott, és túlzottan kitágult szemébe bámult.

– Thakka – mondta. – Thakka! Thakka, öregfiú. Thakka, hallasz?

B a háta mögött állt, és csak nézett, ugrásra készen, mint aki mindjárt verekedni kezd. Keever Thakka fejét fogta, óvatosan, nehogy hozzáérjen a sebekbe türemkedő földgöröngyökhöz. Motyogva beszélt hozzá, próbálta elkapni a tekintetét. A nyakára simuló tenyere alatt erősen, akadozva vert a pulzus. A bőre hideg volt, mégis megmelengette az élet, ami reszketegen, óvatosan pislákolt benne.

– Jóságos ég… Thakka…

A férfi ajka folyamatosan szavakat formált, de nem jött ki hang a száján. A szeme is mozgott, de más nem. A puskája az ölében hevert.

– Nézz rám! – szólt rá Keever.

Thakka így tett. Szeme olyan fürgén villant ide-oda, hogy Keever nem lehetett biztos benne, tényleg felfogta-e a kérését. Keever pillantása a pupilláiról a halántékán tátongó lyukra vándorolt. A seb akkora volt, hogy az egész fejet eltorzította, és véres szilánkokkal kerített mélysége hipnotikus erővel vonzotta magához a tekintetet.

– Hé! – kiáltott hátra Keever. – B!

B letérdelt, de nem őket nézte. A földbe vájta az ujjait, és olyan mélyen hajolt le, hogy alig pár centiméter választotta el az arcát a padlótól. Újabb világítórudat húzott elő az övéből, félbetörte és letette, majdnem közvetlenül a szeme elé.

– Mit lát… – kezdte Keever, de ebben a pillanatban Thakka hirtelen levegőért kezdett kapkodni, és ez már nem szabálytalan zihálás volt, hanem formálódó szavak. Keever a cserepes ajkakhoz hajolt.

– …jött – suttogta Thakka. – Itt kutakodott. Pont itt. Valaha volt kutyám, felismertem.

– Jól van – mondta Keever. – Jól van, fiam. Csak nyugodtan. – Végigtapogatta a férfi vértől megkeményedett, rongyos egyenruháját. A detektort kereste, amely a földrétegen keresztül a külvilágba küldte tapogatózó, lehetetlen kis jelét. – B! – kiáltott hátra ismét.

B azonban a homály túlsó végébe húzódott, az ellenség maradványain is túl, ahol az alagút már nem folytatódott tovább. A falból kiálló fémcsonkokba kapaszkodott. A fém fekete volt, akárcsak a sötétség tócsája.

– B! Kérem! – kiáltotta Keever.

– Milyen nap van ma? – kérdezte Thakka. Harsányabban. Kellemes, középnyugati amerikai akcentusa volt. – Keever – folytatta. – Hideg van, nem? Nem törődnek magával. Nem tiszteletlenségből mondom. Velem sem törődnek.

B visszatért. Tisztes távolságban leguggolt.

– Mi történt, Thakka? – kérdezte.

– Ó – mondta a férfi. Amikor megpillantotta B-t, megvonaglott az arca, és megpróbált elfordulni tőle, és Keever beleborzongott ebbe a mozdulatba, ebbe az arckifejezésbe.

– Mi történt, Thakka? – ismételte meg B.

A férfi megnedvesítette az ajkát, és nemet intett. Egy pillanatra sem vette le a szemét B-ről, és olyan halkan suttogott, hogy abból a távolságból semmit sem lehetett érteni belőle. Keever újra Thakka szájához hajolt.

– Van egy kutyám – motyogta a férfi. – Itt járt a kutyám. – Hangtalanul kuncogott. – Jó kutya. A kérdéseket nem lehet megúszni – suttogta. – De se név, se rangfokozat, se azonosító, igaz? Szigorúan bizalmas.

Thakka továbbra sem vette le a tekintetét B-ről. Emberi szemnek nem lett volna szabad ekkorára kerekednie. A torkából feltörő hang talán az átlőtt, összeesett tüdő sípolása volt, de akár rettegő nyikkanás is lehetett.

víz

Hosszú ideje vándorolsz már. Éppen csak elindultál. Néha egy állítás és az ellentéte egyformán igaz lehet.

Amikor közölted Kaisheennel, hogy útra kell kelned, szomorú volt és haragos, és kérlelt, hogy ne menj el. Éppen csak világra hozta a gyermekét, akinek még nem formálódtak ki a vonásai, mintha agyagból lett volna a szeme, a szája és az arca, és Kaisheen nem tudta megmondani, melyik férje magjából fogant, de mivel a csecsemő életben maradt, tudtad, hogy biztosan nem a tiéd. Kaisheen szerint akár te is lehettél az apja (nem magyaráztad el neki, miért téved), az pedig felelősséggel jár, és helytelen lenne megfosztani a fiút az egyik szülőjétől. Azt mondta, nem akar nélküled élni.

Sokszor előfordult már, hogy próbáltál kegyetlen lenni, és bizonyára lesz is még ilyen, de éppen több mint négyszáz évszak óta kísérletezel azzal, hogy ne mutass ki érzelmeket, ezért egyszerűen csak magára hagytad a fájdalmával.

Ha az a fiú még él, akkor mostanra öregember. Talán ő lett az a férfi, aki arról kapta a nevét, hogy elhagyta az egyik apja. Ha még nem halt meg, akkor a születése utáni első néhány napot leszámítva a vándorutad az egész életét kitöltötte.

Egy ízben három emberöltőt töltöttél el mozdulatlanul egy hegyoldalba faragott kőszéken, mert tudni akartad, mi történik. Semmi sem történt.

Ezúttal ráérősen haladtál dél felé, a lehető legváltozatosabb, zöldellő tájakon át. Elkerülted a kis településeket, fojtogató lápvidékeken vágtál át, ahol mintha az izzadó világ pórusaiból nyomakodott volna elő a pára, befagyott folyók partján jártál, ahol a víz arra várt, hogy egy napon ismét megáradjon, aztán lassan a víz is eltűnt, és száraz sziklamedret hagyott emlékül maga után.

Évekkel ezelőtt érted el a sós víz partját, és tudtad, hogy a sekély tengeren túl, pont átellenben veled található a Szuhal nevű hely. Sikerült rábukkannod a folyótorkolatban élő népekre. Előreugró álluk van, és minden szavukat alaposan megfontolják. Akkor is hosszú ideig gondolkodtak, de végül hajlandóak voltak a kenuikkal kievezni veled a szigetekhez.

A vendégfogadás törvényei értelmében nem fogadhatták el a felajánlásodat, ezért nem eveztél velük együtt, helyette olyan mozdulatlanul figyeltél a hosszú jármű orrából, mint egy faragott orrdísz. Egyszer viharba kerültetek, ami a legénység második legfiatalabb tagját lesodorta a vízbe, de utánavetetted magadat, és visszacibáltad a sötétségből. Máskor természetellenesen elcsendesedtek a hullámok, majd a hajótól evezőnyi távolságban hatalmas, zöld fenevad háta bukkant elő a víz alól, azt követte a feje, amely a vastag páncélt leszámítva kígyószerűnek tűnt, mohón csattogtatta az állkapcsát, és míg a hajósok egyszerre üvöltöttek és könyörögtek segítségért a halottaikhoz, és szólongatták a bestiát, akit valamelyik gonosz óceáni istenségüknek tartottak, te a hánykolódó fedélzeten álltál, és csatlakoztál az üvöltő kórushoz, de velük ellentétben te örömödben ordítottál, hiszen napok óta tartogattad magadban azt a fagyos tüzet, ami folyamatosan gyarapodik benned, és most kiengedted, mert muszáj volt, és onnantól mindent a szemed elé ereszkedő kék és izzó kék hártyán keresztül láttál, amint csupasz obszidiánpengédet szorongatva elrúgtad magadat a kenutól, és felhasítottad a leviatán oldalát, és (minden bizonnyal) harcoltál vele, és (valószínűleg) az agyarai hamar gyógyuló sebet téptek a lágyékodba, és a küzdelmetek (érthető módon) vörösre festette a tajtékzó hullámokat, mire (nyilván) végeztél vele, és kivágtad a nyelvét, és hagytad, hadd süllyedjen a teste a mélybe, ahol parányi teremtmények emésztik meg, és apadó harci dühöd utolsó lendületével vérmocskosan visszamásztál a hajóra, és a hajósok istenölőnek szólítottak, és hálálkodtak neked, és egyben messzire elhúzódtak tőled, és te megsajnáltad őket, ezért amikor a következő szigeten bódítószert kevertek a vacsorádba, úgy tettél, mintha hatna rád a szer, és elnyomott volna a kábulat, pedig jól hallottad, amint lassan szedelődzködnek körülötted, és összeszedegetik a szerszámaikat meg a talizmánjaikat, és nesztelennek szánt léptekkel visszaosonnak a hajójukra, és csak akkor moccantál meg, amikor az evezők a szelíd hullámokba merültek.

Amikor elnyeli őket a messzeség, feltápászkodsz, és egyedül üldögélsz a ragyogó, kíméletlen napfényben. A hajósok hagytak élelmet és néhány lopótökben vizet.

Társak és hajó nélkül folytatod az utadat, gyalogszerrel.

Leszánkázol egy omladékos domboldalon, és annyi követ tömsz a ruhádba, amennyi csak belefér.

A súlytól görnyedezve ballagsz visszafelé. Kilépsz az utolsó néhány csenevész fa árnyékából, ahol színpompás tollú madarak bámulnak kíváncsian, és belegázolsz a sekély vízbe. Talpadat összevagdossák a kagylóhéjak, de gyógyírként szinte azonnal körbe is tekeri a puha, meleg hínár. Folytatod az utadat az öböl mélye felé. Először a derekadig, aztán a mellkasodig, aztán a válladig ér a víz. Nyakadig. Szakálladig, jól összeszorított ajkadig.

Nagy, mély levegőt veszel, majd elindulsz a szigetek közötti korallösvényen. A meleg tengervíz összecsapódik a fejed felett, csillámló rétegén keresztül nézel fel a napra, és a nap visszabámul rád. Miközben lefelé tartasz, a víz mélyére, saját életed történeteivel szórakoztatod magadat.

Nem, nem te vagy a valaha élt legvénebb élőlény, ezt biztosra veszed. Valamelyik távoli kontinensen minden bizonnyal még burjánzanak azok a rezgőnyárfák, amelyeknek kusza, közös gyökérzete talán egy nappal előtted született. Szinte biztosan sodródnak most is olyan sok-sok mérföld hosszú tengeri hínármezők, amelyek korokkal azelőtt emelkedtek a felszínre, hogy először felnyitottad a szemedet. Ennek ellenére rendkívül meglepne, ha a két kezednél többre lenne szükséged, ha meg akarnád számolni a nálad is öregebb élőlényeket. És közel ezer éve annak, hogy utoljára meglepődtél.

Édesanyád azt mondta, ajándék vagy. Igen, ajándék voltál. Azt mondta, különleges adománnyal bírsz.

Nagyon fiatalon hallottad tőle ezeket a szavakat, habár addigra mind testben, mind vonásaidban férfivá váltál. Emlékszel, mennyire szeretted, amikor ezt mondta, ugyanúgy, ahogyan most is szereted, már amennyire egy halottat szeretni lehet, de akkor némán, vakon imádtad, még nem árnyalta az érzéseidet a kor vagy a tapasztalattal járó gyanakvás, és édesanyád, most már magad is tudod, valamelyest még képes volt leplezni előtted a félelmeit és a boldogtalanságát, és tisztán emlékszel rá, milyen határozottan felelte, hogy ő is szeret. Most is hallod a hangjából kicsendülő büszkeséget. Alig néhány emberöltőnek kellett eltelnie a halála után, hogy az emléket felidézve végre megértsd, mit is jelentett az arckifejezése. Mert a büszkeség mellett ott volt a bánat is. Egyszerre csodált téged, és aggódott, mert mások is csodáltak, hiszen nem tudhatta előre, mit tesz majd veled a rajongásuk. Ha úgy hitte, az istenek ajándékozták meg őt és a népét veled, az vajon felmerült benne, hogy egyúttal ez átok is lehet? Ó, az anyai szeretet: mit tett veled?

Olyan régóta ereszkedsz lefelé palakövekkel elnehezített öltözékedben, hogy a fodrozódó víztükör, ahol a tenger és az ég összeér, már olyan messze van, mint az erdei ösvényen sétáló vándor fölött a tölgyfák koronája. A vízben megmártózó napsugarak szilánkokra törnek, és elkenődnek a tenger alatti homályban.

Kezdetben volt a Semmi, mondta valaha régen az édesanyád. Minden nyugalomban volt. Ekkor jött a Valami, hogy kimozdítsa a Semmit a békéjéből. A Valamiből aztán Dolgok lettek, számolatlanul sok, zaj és mozgás és éles perem, sötétség és fény és félhomály, sziklák és csillagok és víz és tűz és hideg. Ezek aztán komposzttá és nyálkáva bomlottak, abból pedig cikázó szemcsék lettek. És azokból, hosszú idő elteltével, lettek a fák, a madarak és mi.

Közben pedig már meg is érkezett a mellkasodra nehezedő nyomás és a fájdalom, amikor felgyorsul a zubogó vér, a szíved dobverése.

Egyszer hét évet töltöttél sztyeppei nomádok között, akik azóta nyomtalanul eltűntek. Megmerítkeztél szent tavaikban. Mindennap egyre tovább és tovább maradtál a víz alatt. Az ilyesfajta technikát ugyanúgy nem felejted el, mint az emlékeidet. Még mindig percekig vissza tudod tartani a lélegzetedet. Nem lesz kellemes, de menni fog.

Megfeszíted a hasizmaidat, kinyújtod a kezedet, és megtámaszkodsz egy felfelé nyújtózó, roppant hínárfonatban, az örvénylő, fodrozódó homályban keresed az ösvényt, lám, meg is van, az ott egy angolna, érdeklődve néz rád: ki vagy te? A szemed előtt kavargó foltok talán egyéb érdeklődő halak? Udvariasan biccentesz a hallucinációknak, és folytatod az utat a mélybe, ahol egyre nagyobb súllyal nehezedik rád a víztömeg.

Nomádok voltunk, mesélte réges-régen az édesanyád. Rátaláltunk egy völgyre. Letelepedtünk. Nem harcosok voltunk. Évente négy alkalommal lovasok jelentek meg, a szomszédos népekből összeverődött csapat, ragadozók ideiglenes szövetsége, akik fegyverrel vették el az ennivalónkat, és ragadták el a családtagjainkat rabszolgának, feleségnek és játékszernek.

Átbújsz egy korall boltív alatt, és gondolatban így suttogsz hozzá, a lehető legkedvesebben:

Anyám, tudod te, hány történet kezdődik így?

Egy kőhal figyeli, amint édesanyád emlékének arról mesélsz, hogy a halálát követő korokban az emberek elfelejtettek lovagolni, és a lovak ismét elvadultak, aztán ismét megtanultak lovagolni, majd újra elfelejtették.

Úgy szedegettek össze minket, mesélte az édesanyád, ahogyan a gyümölcsöt tépik le a fáról, és a saját vérünkkel öntöztük a földünket. Ki másnak kellene leginkább fegyver, ha nem annak, aki nem háborúskodásra született? Szükségünk volt megfelelő eszközre, ezért kértem egyet az istenektől.

Mi történt? Ezt az ölében ülve kérdezted. Te voltál anya kis harcosa (pedig már akkor sem fértél el az ölében), és elkerekedett szemmel bámultál rá. Hogyan kérted meg az isteneket?

Főztem magamnak egy italt, felelte ő, amitől álmot láttam. Vannak növények, amelyek megnyitják az utakat, hisz tudod, kicsi Unute, mint azt is, hogy olykor a hús-vér test is csak egy átjáró.

Unute a neved, mesélte édesanyád. Így mondta a főzet, amikor rajtam keresztül szólt hozzánk aznap éjjel.

Te pedig faggatóztál tovább. Mit tettél, anyám?

Most mesélem éppen, hát nem figyelsz? Ne kérdezz, Unute, hanem hallgass. A varázsital megnyitotta a viharok kapuját, és átléptem a kék világba, ahol a vihar él, vagy a vihar jött át, vagy a küszöbön találkoztunk, aztán dugtam a villámmal, és már másnap hatalmasra nőtt a pocakom, ezért elneveztünk téged Türelmetlen Fiúnak. Két holdfordulóval később megszülettél.

Akkor az apám nem is az apám?

Csitt, te kis butus. Hogyne lenne, ő a nappali apád, a kéken izzó villám pedig az éjszakai apád. Ne szakíts félbe történetet, Unute, mert akkor nem nő többé virág. Sohasem féltél a tűztől, és nem jajdultál fel a fájdalomtól, amikor égő ágakkal játszottál. Három holdfordulóval a tűz után megöltél egy farkast, amikor maradékokat próbált lopni tőlünk. A fogaddal és a két apró kezeddel végeztél vele. Aztán eltelt egy évszak, és éppen a fiatalokkal viaskodtatok, azokkal a baltavégű bunkókkal hadonásztatok, amiket a fosztogatók fegyvereit másolva készítettünk, és sohasem fogom megtudni, vajon csak játszottál, vagy valóban megharagudtál rájuk, de a benned lakozó háború megérezte a bennük lakozó háborút, ahogyan korábban a farkas vicsorgásából is kihallotta a harcra hívó hangot, és egyszer csak eluralkodott rajtad maga a háború.

Azt mondtad, nem szándékosan tetted, és az apád engedélyezte a halott fiú szüleinek a vérbocsánat litániáját, és onnantól engesztelhetetlenül gyűlöltek a fiuk halála miatt, de tudták jól, hogy te magad vagy a fegyver, és mind azt mondtuk, hogy a halott fiú volt az a köszörűkő, amely még élesebbé tett.

A víz alatti mélység nem teljesen sötét. Tudod, hogy sokkal tovább kellene ereszkedned a valódi sötétségért, hiszen a napfény lándzsái jó mélyen döfnek a tenger testébe. Itt hideg félhomály terjeng, és minden élőlény, amit látsz, olyan óvatosan moccan, mint az árnyékok lakói. Az út azonban csak halad tovább lefelé, és már eltelt annyi idő, hogy sajogni kezdjen a fejed, és egyre erősebben érezd a víz nyomását.

Menjél csak tovább, Unute.

A fiú halála után a törzs legjobb lándzsaforgatója tanított, mesélte az édesanyád. A sebeid pedig hónapok helyett napok alatt begyógyultak, kicsiny fegyverem. És amikor a szemed izzani kezdett, kéken, akár éjatyád villámai, a verembe zártunk, a befogott vadállatok mellé. Azt hitték, ajándékul dobtunk oda nekik, pedig őket vetettük eléd. Haláltáncodat járva darabokra szaggattad a medvéket, a kardfogú tigriseket meg a dombvidék szörnyetegeit. És ha olyankor, amikor az elmédre ereszkedő éber álmodban megrándultak a tagjaid, amikor a harci düh görcsei eltorzították a tested, és üvöltő bestiává változtál, ha olyankor netán pozdorjává zúztad a tanítóidat, vagy letépted a játszótársaid karját, akik pillanatok alatt kivéreztek, ha berepesztetted a többiek mellkasát, akkor mindenki megtanulta, hogy nem szabad Unute, a fegyver közelében lenni, ha hatalmába keríti az átszellemülés. Ha a szemedben felizzott a kékesen szikrázó fény, mindenki menekülőre fogta. Nem voltál gonosz gyermek, csak életveszélyes, és utólag mindig nagyon bántál mindent, és nem értetted, miért viselkedtek ilyen óvatlanul a többiek.

Egy napon aztán visszatértek a fosztogatók, mondta valaha rég az édesanyád.

Most egymáshoz hajoló korallívek alatt baktatsz egy hasadékban, és a lélegzetvétel minden pillanatnyi hiánya égeti a mellkasodat. A történet következő részét édesanyád mindig énekelve adta elő neked, és most te is beleénekelsz a vízbe, nagyra nyitod a szádat a bámészkodó murénák kedvéért. Azt dalolod, amit az édesanyád réges-rég:

Hallga!

A lovasok

kiknek arcán okkersárga jel riaszt

csak nevettek a felajánlott harctalanságon

és máris nyargaltak a hegyek tövébe

ahol az éjjeli atya villámai valaha magot szórtak

ahol a fiú-fegyver várakozott.

Izzószemű Unute!

A balta, a gyermek, a lándzsahegy egysége.

Táncra perdült

és átgázolt a lovakon

és átgázolt a lovasokon.

Ez a fiú tébolya.

Harci düh!       Hamask!

A torzuló inak görcse!

Őrjöngés!       Düh!

Unute vérfergetegben gázolt

Unute a csontok ösvényén járt.

Nyílvesszőkkel testében, rendíthetetlenül.

Ő volt a penge éle

Ő volt a lecsapó iszonyat

Ő volt minden bevégzője.

Szerettünk, mondta az édesanyád. Miután végeztél velük, bepólyáltunk. Hiszen még csak egy csecsemő voltál. Bebugyoláltunk, és lemostuk rólad a holtak maradványait, és hálálkodtunk neked, és elmondtuk, mennyire szeretünk.

Most éppen minden lépés maga a fájdalom. Amikor elindultál az öbölben, abban bíztál, hogy a lejtőt egyszer csak emelkedő követi majd, és idővel ismét felfelé tarthatsz, fájdalom marcangolja az elmédet, a szívedet és a tüdődet, tévesen hitted, hogy lesz a zátonynak egy kiálló szirtje, kellően közel a felszínhez, és még mielőtt a tüdőd felmondaná a szolgálatot, kidughatod a fejedet a levegőre, aztán mindvégig így haladhatsz majd, egyszer fel, egyszer le, és ha menet közben felgyülemlik benned a küzdelem mardosó vágya, a torz mohóság, a szemed fagyos ragyogásából áradó pusztításvágy, akkor majd azt kielégíted a cápákon meg a koralloszlopokon és reszketve gyógyuló testtel, saját véred fodrozódó felhőjében folytatod az utadat a déli kontinensek felé. Tényleg hittél abban, hogy ez működhet.

Felgyűlt tapasztalataid ellenére, amelyek amúgy pontosan azt bizonyítják, hogy ez egy dőre gondolat, réges-rég úgy érzed, minden megtervezett. Hogy van, aminek meg kell történnie, mert egy élet csak így formálódik történetté. A legtöbb emberben szintén megfigyelted ugyanezt a sóvár vágyat. És pontosan azért, mivel benned is megvan ez a veszedelmes hajlandóság, vonakodva mondanád magadról, hogy nem vagy ember.

Ez többször nem igaz, mint ahányszor igen.

Egyre mélyebbre ereszkedsz, behatolsz a tenger legsötétebb részébe. Lépteid lassulnak, begörcsölt ujjaiddal képtelen vagy megszabadulni a ruhádba rejtett ballaszttól.

Az elmédben pergő történet egyre gyorsul. Már nem édesanyád hangján hallod. Te meséled magadnak, a saját emlékeid és a kiderített tények alapján, különböző célzások és következtetések összegzése után.

Hirtelen tágas tér vesz körül, ahol – Nézd! – elsötétül a mélykék, és a korallfalon túl nincsen már semmi. Egy szakadék peremén állsz, és előtted a létező legfeketébb víz komorlik. Megtántorodsz. Amint egyre jobban ködösülnek a gondolataid, úgy gyorsul fel a fejedben a történet, mert még messze vagy a végétől, és nincsen sok időd hátra. Gyorsan hát!

Mindig voltak újabb törzsek, akiktől félni kellett, akiket meg kellett állítani, aztán még az előtt kellett megállítani őket, hogy megindultak volna ellened, ezt mondták neked mind, a törzsed tagjai, a nappali apád és az édesanyád is, habár ő idővel nem mondta többé. Parancsba adták, kikre zúdítsad harci dühödet, egyszer a halászok, aztán a hegyi népek meg a hóba temetett épületek ellen, amelyek tornyai azóta régen leomlottak, de akkor még léteztek, amikor átkeltél a hegyormok között a valaha létezett legnagyobb városba.

Megérkeztél, és

darabokra vágtad a királyt az őröket csontösvényen tapodtál kiballagtál a vérmocskos csarnokból lementél a hatalmas lépcsőkön levágtál mindenkit a városban a holtak piramisán trónoltál. Láttad, hogy

a távolban lesújtott egy villám, ezúttal vörösen, és az apád is látta, és átkot szórt az anyádra, és láttad apádat a völgyben, amint valamit elvett az anyádtól és a verembe hajította, ahol valaha medvéket téptél szét, és anyádra ripakodott, aki azt mondta, félt téged és nem akar mást, csak azt, hogy véget érjen a fájdalmad, és nem értetted, miről beszél, mert akkor nem tudtad, hogy amit érzel, az nem az élet természetes velejárója. Úgy döntöttél, megkérdezed édesanyádat, és követted nappali atyádat, de az egyik szurdokban tízezer nyílvessző süvített feléd és hamaskoltál, átváltoztál kéken izzó szemű alakodba, és sebtiben vérpermetbe burkolózva átformáltad a támadók testét és azokat a társaidat, akik az intések ellenére a közeledben maradtak, majd meghallottad apád kiáltását és tudtad, hogy csapdát állítottak neked, figyelemelterelésből, és annyira éppen magadhoz tértél, hogy a nyomába eredj és az utolsó lovak mellett elszáguldva visszarohanj a faluba, ahol

az apád az édesanyád fölé görnyedt, aki meghalt, megölték a betolakodók, és a lelked sivataggá változott, és azt mondtad az apádnak, ez az ő sivataga, és otthagytad, és a betolakodók őt is megölték, de te csak mentél tovább, oda, ahol a találkozókőnél egy egész sereg várt rád, harcosok az összes olyan törzsből, akik között véres aratást rendeztél.

Kezedet sem emelted fel, amikor fegyvereiket markolva megtámadtak.

Elérted a tengermély peremét, úgy vonszolod magadat előre, mintha szomjazó vándor lennél a sivatagban, kúszol a sötétség felé, amivel úgy nézel farkasszemet, mintha visszanézhetne rád, és ez itt a vég, már nem bírsz felállni, a kövek súlya lehúz, és felmagaslik előtted a világ legmélyebb hasadékainak sötétje, két oldalról kúszik be a látómeződbe, és jóval súlyosabban ereszkedik le, mint a napfény, az űr sötétjéből ömlik a tengerbe, hogy teljesen ellepjen téged. Az egyetlen szó arra, amit érzel, az agónia, és elheversz a talajon, és azt sem tudod már, arccal lefelé vagy a hátadon fekszel, de semmit sem látsz, és itt a vég.

Eszedbe jut az a több ezer évvel ezelőtti pillanat, amikor ellenségeid pengéi lesújtottak rád. Önkéntelenül lélegzed be a tenger szörnyűséges vizét. A tüdődben égő fájdalom nem csitul. Mindig is a fulladást tartottad a legrosszabb halálnak mind közül.

Meghalsz.

aztán elkezdődik a nyomás

a nyomakodás, a szabadulás

kifelé a héjból, húscafatok és vércseppek sűrű, zavaros üledéke kavarog, és újra itt vagy, ismét gondolkodsz, bőröd pőre és érzékeny, só marja új testedet és mossa tisztára, és a tengermély megtagadja tőled az első lélegzetvétel fájdalmas és csodálatos adományát, amellyel a felszínen eddig mindig üdvözölhetted a kikelés pillanatát, és kimászol az ovum üreges belsejéből, a puha gubóból, amely vízbe fúlt tested bizarr sarjadékaként nőtt ide és csomósodott össze, tapadt meg a szakadék peremén. Így bújtál elő a legelső gubóból is abban a napégette kősivatagban, ahol először darabokra vágtak és cafatokra téptek, és azóta is ugyanígy kúsztál elő minden egyes puha tojásból, miután akár saját akaratodból, akár kényszerből eljutottál még a te végtelen szívósságod határaihoz is, hogy csupaszon újra világra jöjjél, mint első születésedkor, ezért nincsenek kövek a zsebedben, már zsebed sincsen, de még levegő nélkül is lebegsz, és hagyod a testednek, hadd találja meg magától, merre van a felfelé. És amint megvan, elrúgod magadat abba az irányba.

Aztán kibuksz a felszínre, és végre, először levegőt veszel.

TALÁLKOZÁS

B, akit Keever „fiam”-nak szólított, lopott magának egy autót, és nagy sebességgel, hosszú ideig száguldott a csúnya hegylábakon keresztül, amíg el nem érte a partot. Bevásárolt. A vízbe hajította ideiglenes mobilját.

Alsóbbrendű utakon autózott, lepusztult bevásárlóközpontok és kollégiumokat idéző betonházak között. Nem kisvárosban járt, csak kisvárosiasnak tűnt a környék, ahol mindenből áradt a lelki nyomorba süppedő régiók beszűkültsége.

Egy bozótos senkiföldjén megszabadult a kocsitól, majd átballagott egy átható vegyszerszaggal megült mezőre, ahol tócsákban állt a szivárványosan csillogó szennyvíz. Talált egy használhatónak tűnő helyet, egy elhagyatott irodaépület felső emeletét. Az ablakból nézte a lenti útkereszteződésben mozgó járókelőket és járműveket, és megfigyelte, hány helyen gyúlnak ki fények a nap végén a műhelyekben és a kisboltokban. Ha itt elsüt egy fegyvert, azt biztosan hallani fogják a környéken, gondolta, aztán rögtön az első este hallott három lövést, alig egy kilométer távolságból, és egyiket sem követte hangzavar vagy szirénavijjogás.

Talált egy használható széket, és letörölgette a néhai főnöki íróasztalt. A széket úgy forgatta, hogy a folyosó utolsó szobájának üvegajtajára nézzen. Az asztallapra kipakolta a fegyvereket, egy SIG Sauer 320-asat, tíz lőszeres, .45-ös ACP tárral, egy 9 milliméteres lőszerrel megtöltött Daewoo K5-öset, két tok nélküli kést, egy KA-BAR Becker BK22-eset és egy G.I. Tantót, és egy kiugrasztható S&W viperát. Takaros sorba rendezte mindet. Eltűnődött azon, miért kezdtek el az emberek neveket adni a fegyvereknek, mintha a pisztoly, pisztoly, kés, kés és bot nem lett volna egyértelmű és elegendő információ az asztalon heverő tárgyak beazonosításához.

Eszébe jutott a mondás, miszerint az ember csak akkor tudatosítja magában az eszközeit, ha azok használhatatlanná válnak.

Végre abbahagyta a sürgölődést. Kifújta a levegőt, és leült az irodai székbe. Lenézett a padlóra. Úgy csóválta a fejét, mintha nem is egyedül lenne, mintha nemleges választ adna egy néma kérdésre, amit akár egy megfigyelő, akár saját maga tett fel. A kérdés talán így szólhatott volna: Mit keresek én itt?

A következő két napban tenyerébe hajtott arccal, mozdulatlanul ült a porban. Várt és a folyosót nézte, miközben egy napszítta poszterről egy régmúltba vesző nyári hónap cicababája tartotta szemmel.

A harmadik napon előrehajolt. Érkezése óta ekkor mozdult meg először.

Közeledett a napnyugta, és az előtte nyújtózó folyosót vaskos fényoszlop hasította ketté ferdén. Porszemek remegtek a ragyogásban. Az épület végtelenül lassú omladozásának sztochasztikus suttogásából a férfi hirtelen kihallott egy szabályos ritmust.

Jobb hüvelykujjával kopogta az ütemet a mutatóujján. Egy bőrkeményedés kontúrjait tapintotta ki.

Mik a szabályok? Mint néhány évente párszor, most is eltűnődött ezen. Hol húzódik a határ, mi számít olyan súlyos sérülésnek, amely felszítja különös teste energiáit, hogy beforrassza a sebet, eltüntesse a károk és rongálódások nyomait? Miért maradt meg néhány kisebb heg, miközben a többi nyomtalanul eltűnt? Elképzelni sem tudta, ez a parányi, megkeményedett bőrfelület miért nem simult ki és vált semmivé, habár nem tiltakozott az (nevezzük így) ajándék, amelyet az égi törvényszék vagy a földönkívüli urak vagy bolygókormányzók vagy a megbicsaklott evolúció vagy a vakszerencse vihara vagy saját könyörtelen, minek is nevezze, istensége adományozott neki. Nem is emlékezett már, honnan szerezte ezt a bőrkeményedést, ezért vagy az egymást követő életek közötti peteállapotban került oda, vagy a harci düh görcsében. Vagy csak nem vette észre eddig. Nem számított.

Hallgatózott.

Talán két-háromszáz évente egyszer előfordult, hogy a férfi a szokásos visszafogottságát sutba dobva valamilyen teátrális gesztusra ragadtatta magát, egy pillanatra úgy ripacskodott, mintha képzeletbeli közönségnek játszana. Sohasem előre megtervezett gesztus volt ez, és most is meglepve vette észre, hogy felemeli a kezét, és int.

– Gyere – hallotta a saját hangját.

Ami pedig közeledett, az makacsul közeledett tovább.

Lassan jött. Megváratta a férfit, talán azért, mert komolyan vette a vadászatot, netán ő is ripacskodni akart, és szintén drámai belépőre vágyott.

Eltelt két óra, három, és B eközben végig érezte, idővel már hallotta is az értelmes lényre utaló, szabálytalan neszeket, egy felderítő óvatos motozását. A nap lement, a félhomály feltöltötte a folyosót, lassan szivárgott elő abból a legsötétebb sarokból, ahol tompán derengett a lezárt lift csukott ajtaja. Olykor-olykor érzékelni lehetett a lassú közeledést, a szarus paták horzsolódását az elnyűtt céges padlószőnyegen, az újabb meg újabb lépéseket, az érkező veszélyt, a küszöbönálló találkozó lehetőségét, egy réges-régi találkozás megismétlődését.

B a sötétben nem látott el addig, ahol a lépcsőház az emeleti folyosóra nyílt. A feketeség árnyalatainak változásait azonban érzékelte, és észrevette, amikor a sötétséget betöltötte egy még sötétebb jelenlét, amelyik szemügyre vette, kiélvezte a pillanatot, majd jött tovább.

– Ó – mondta B. A hangja szomorúan kongott végig a folyosón.

– Nem hittem volna, hogy beválik a terv – folytatta. – De most csalódott vagyok. Sajnálom, hogy itt vagy.

– Üdvözöllek – tette hozzá. – Ismét.

Diana tudta, hogy Keever technikailag „pihenjben” állt előtte, de a merev póz, a háta mögött összekulcsolt kéz és az enyhe terpesz határozottan rideg benyomást keltett, amitől ő maga is feszült lett, mert nem tudott mit kezdeni ezzel a görcsbe rándult tiszteletadással. A kollégái mindig annyira mesterkéltnek tűntek ilyenkor.

Diana Ahuja kötelességtudóan átrágta magát Sontag művein, beszerzett egy vaskos Tom of Finland-albumot a dohányzóasztalára, és nagy ritkán még Village People-re is bugizott, egyszóval nem érte váratlanul a felismerés, mennyire giccses bír lenni a katonaság macsósága. Minden második hónapban, amikor lement a lőtérre az előírt lőgyakorlatra, és végignézett a katonákon, akik drámai testtartással, összeszorított farpofával pufogtattak, állandóan egy tánckar jutott eszébe róluk. Viszont pályafutásának ebben a fázisában sokkal jobban meglepte, mekkora karót nyelt hólyag itt mindenki. Nem mintha ő nagyon laza lett volna. Bármikor kész volt harcolni azért az alapvető női jogért, hogy bármelyikük olyan ápolatlan legyen, amennyire csak a kedve tartja, azt azonban sohasem felejthette el, hogy mivel ő nem fehér, mindig jobban szemmel tartják, arról nem is beszélve, hogy őszintén élvezte, ha kidomboríthatta a nőiességét, ezért a slamposság egyáltalán nem volt jellemző rá. Ennek ellenére inkább elegánsnak, mint pedánsnak tartotta magát. És ez csak egyik oka volt annak – meg sem merte számolni az összeset –, amiért annyira ellentmondásosnak érezte a katonai pályát.

De mindig oda kell menni, ahol a pénz van. Egy fejlábúakkal foglalkozó tudós számára a DARPA kínálja fel álmai laboratóriumát. Szeretné megérteni, melyik kromatoforának köszönhetik imádott tintahalai az álcázás képességét? Hát hajrá! Csak fogadja el – vagy ne foglalkozzon vele –, hogy kutatási eredményeit a mintaváltoztató katonai álcaruha kifejlesztéséhez használják fel.

Hasonlóképpen az, aki Unutét akarja tanulmányozni, miután váratlanul megvilágosodott előtte, hogy ő az, akinek a létezését már korábban gyanítani kezdte a homályos traktátusok tanulmányozása közben, és az, akit eddig legendának hitt, valóban létezik, és a mai napig a világot járja, ki mástól remélhetne segítséget, ha nem azoktól, akik halhatatlan harcosokat akarnak foglalkoztatni? Utólag egyértelműnek tűnt, hogy Diana kizárólag szörnyen titkos katonai szervektől remélhetett segítséget, hogy beteljesítse régi vágyát, és tanulmányozza, elemezze, megértse ezt a férfit. Nemcsak őt magát, hanem azt, amiből lett. Az ősi rejtélyt. Mert bármi is tette ilyenné, ki tudja, mire képes még?

Így történt, hogy Diana rangfokozatot kapott, és olyan marcona alakok tisztelegtek neki, mint Keever.

– Már megírta a jelentését, tudom – mondta Keevernek. – Maga pedig tisztában van vele, hogy többször el is olvastam. Ezért őszintén sajnálom, amiért arra kell kérnem, mégis ismételje meg. Bizonyára megérti, hogy ez nem a többiek felé irányuló kritika. – Tekintete végigfutott az íróasztalán heverő aktára írt neveken. Ők már hallották Keever beszámolóját. Sanders, Jacobson, Lear – kiváló minősítésű, remek szakemberek. Beech: türelmetlen nő, de ahhoz túl okos, hogy ezt kimutassa. Shur meg Keen, a pszichológiai, illetve a statisztikai alrészlegről. Az előbbi többé-kevésbé még újonc volt, de már kezdte megalapozni a hírnevét az Egységnél, az utóbbi öreg motoros, ehhez illő tapasztalattal, inkább kabala, mint kolléga, bölcs anekdoták kiapadhatatlan forrása.

– Nem arra célzok, hogy nem fogták fel a jelentése fontosságát – folytatta Diana. – Csak azt akarom mondani, hogy az embernek néha hallani kell a saját fülével… hallanom kell élőben… hogy összeálljon a kép. Van, amikor hallgatnom kell a megérzéseimre.

– Igen, asszonyom.

– Nem tagadom, aggaszt Unute eltűnése.

– Nem ez az első ilyen eset, asszonyom.

– Sohasem tűnt el ilyen sok időre és ennyire hirtelen. Meg kell találnunk. Túl sok minden történik egyszerre. Arról nem is beszélve, Keever, hogy így nem szedi a gyógyszereit.

– Elnézést… a micsodáit?

– Elkezdtünk vele egy gyógyszerelési protokollt. A tisztánlátás kedvéért leszögezném, hogy az ő döntése volt.

– Milyen célból, asszonyom?

– Így el tudom végezni a munkámat. Ő pedig eljuthat bizonyos lelkiállapotokba. Ha csak pár nap marad ki, az még nem a világ vége, de ennyi idő már visszavetheti a folyamatot. Ki kell derítenem, mitől ijedt meg ennyire, és akkor talán rájövök, hol van most.

– Megijedt?

– Igen, én sem túl gyakran használom ezt a szót. Viszont… azok után, ami Thakkával történt, minden olyan gyors egymásutánban történt.

– A legnagyobb tisztelettel, asszonyom, de nem értek egyet. Ez… – Keever széles mozdulatot tett. – Az egy ideje már benne volt a levegőben, hogy B engedély nélküli eltávra megy. Magam is többször jeleztem a kedélyállapotával kapcsolatos aggályaimat. Ennek ellenére… értem, mire gondol, asszonyom, és a helyzet talán még súlyosabb is. Nagyon be volt sózva aznap.

Diana bólintott.

– Sajnálom – szólalt meg végül –, de még egyszer végig kell mennünk az egészen. Unute meglepettnek tűnt, amikor megtalálta a nyomokat az alagútban?

– A helyzet az, asszonyom, hogy néha elég nehéz, nos…

– Nem igazán nyílik meg mások előtt, ugye?

– Így igaz, asszonyom. Aztán hirtelen mégis megteszi.

Egy ideig csendben nézték egymást.

– Nem dolgozom terepen – szólalt meg végül Diana –, de ostoba sem vagyok. Ön jobban ismeri, mint bárki más.

– Ezzel nem mondott sokat.

– A semminél mégis több. És igaza van. Mindketten tudjuk, hogy mostanában…

– Mélabús.

– Nyugtalan – mondta a nő. – Valami rágja egy ideje.

– Aha. Nyolcvanezer éve.

– Lehet. Akkor is. Senki sem állíthatja, hogy nincsenek rejtett mélységei. Még a legjobb pillanataiban sem lehetne a társaság lelkének nevezni. Akkor sem, amikor önmagához képest bőbeszédű. De mint ön is mondta, valami nagyon foglalkoztatja az utóbbi időben.

– Ulafson óta – jegyezte meg Keever. – Tényleg ki kell mondanom?

Hallgattak. Diana lehajtotta a fejét.

– Megrázó eset volt – szólalt meg végül. – Mindannyiunk számára.

– Talán – mondta Keever. A nő átható pillantást vetett rá. – Nem tudom. Igen, nyilván hatottak rá a történtek. Közben mégsem tűnt úgy, hogy B-t… Unutét… megrázta volna az eset. Csak állt ott. Mintha tudta volna előre, mi fog történni. Vagy már megtörtént volna vele korábban.