Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1. Mi történik a vidéken?

2. Morgantonban

3. A Great-Eyry

4. Az Automobil Klub versenye

5. Új-Anglia partvidékén

6. Első levél

7. A harmadik titokzatos esemény

8. Minden áron

9. A második levél

10. Törvényen kívül

11. Munkában

12. A Black-Rock öböl

13. A Rémület fedélzetén

14. A Niagara

15. A sasfészek

16. A Hódító Robur

17. A törvény nevében

18. Mit szólt hozzá a vén Grad?

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

VILÁG URA

fordította:
Gábor Andor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-993-6 EPUB
ISBN 978-963-678-018-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Maître du Monde

első kiadás: 1904.
az elektronikus változat az 1906. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
George Roux az első francia kiadáshoz készített
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
Mi történik a vidéken?

Az a hegysor, mely az Atlanti Óceán amerikai partjával párhuzamosan húzódva végigbarázdálja Északi Carolinát, Virginiát, Marylandet, Pennsylvaniát és New York államot, két nevet visel: Alleghany és Appalache-hegységnek is nevezik. Két különálló lánc alkotja ezt, nyugatfelöl a Cumberland-hegyek, keleten a Kék-hegyek.

Ámbár ez a hegyrajzi rendszer - Észak-Amerika e részének legtekintélyesebbje - körülbelül kilencszázmérföldnyire vagyis tizenhat kilométernyire nyúlik hosszában; magasságra hatezer lábat sehol meg nem halad s legkiemelkedőbb pontja a Washington-hegy mindössze 1918 méter magas.

Ez a hegygerinc, melynek két végső nyúlványa közül az egyik Alabama, a másik Szent-Lőrinc vizeinél szűnik meg, nem csábítja valami túlságosan a turistákat. Csúcsai nem merednek fel a légkör magasabb rétegeibe. Ezért nem hat vonzóerővel, mint az új és óvilág hatalmas hegyóriásai. Azonban mégis volt e hegycsoportnak egy pontja, melyet a turisták nem tudtak volna elérni, mivel úgy látszott, mintha valóban megközelíthetetlen lenne.

Egyébiránt, ha eddig el is hanyagolták a hegymászók: a Great Eyry (nagy fészek) nemrégiben közfigyelmet, sőt nyugtalanságot keltett bizonyos különös okok alapján, melyekről szólnom kell történetem elején.

Hogy a magam személyét állítom előtérbe, ez azért történik, mert - amint kitűnik - szoros összefüggésbe került oly eseményekkel, melyek minden kétségen kívül huszadik századunk legrendkívülibb dolgai közé tartoznak. És magam is gyakran kérdem önmagámtól vajon megtörtént-e, valóban úgy folyt-e le, ahogy emlékezetemben - vagy helyesebben mondva, képzeletemben - őrzöm. De tekintetbe véve, hogy a washingtoni rendőrségnél a főfelügyelői tisztet viselem, amely minőségemben, kíváncsiságom ösztönétől hajtva, - s ez az ösztön rendkívüli mértékben fejlődött ki bennem, - tizenöt év óta igen különféle ügyekben vettem részt, s gyakran oly titkos megbízatásokban, melyek különösen kedvem szerint valók voltak, semmi csodálatos nincs abban, hogy főnökeim engem küldtek belé e valószínűtlen kalandba, melyben kifürkészhetetlen rejtelmekkel állottam szemben. De, már ez elbeszélés elején, föltétlenül szükséges, hogy puszta szavamnak hitelt adjanak olvasóim, mert e csodálatos tények bizonyítására senki másnak tanúságával nem rendelkezem, csupán a magaméval. De ha nem akarnak hinni nekem, azt sem bánom - ne higyjenek!

A Great-Eyry éppen a festői Kék-hegyek láncának képezi egyik pontját, Észak-Karolina nyugati határán. Gömbölyded alakja elég jól megkülönböztethető Morganton mezővárosából, mely a Satowba River partján épült, s még jobban látható Pleasent Garden városának utcáiról, melyek néhány mérfölddel közelebb fekszenek a Great-Eyryhez.

Tulajdonképpen mi is ez a Great-Eyry?

Igazolja-e nevét, melyet a Kék-hegyvidék szomszédos kerületeinek lakói adtak neki?... Hogy a Kék-hegyeket azért nevezték így el, mert remek körvonalaik bizonyos légköri viszonyok közepeit azúr színt vesznek fel - ennél semmi sem természetesebb. De hogy a Great-Eyryből fészket csináltak - vajon azért történt-e ez, mert rajta sasok, keselyűk vagy kondorok tanyáznak?... Talán ezt a csúcsot választották főképpen lakóhelyükül a vidék nagy szárnyasai?... Ezeket látni tán rikoltozó rajokban kerengeni a meredek fölött, melyet csak ők tudnak megközelíteni?

Nem, ez sem áll, mert e madarak itt sincsenek nagyobb tömegekben, mint az Alleghany-hegyek többi csúcsai körül. Sőt inkább, határozottan észlelték már, hogy bizonyos napokon, ha a madarak közel jutnak a Great-Eyryhez, sietve igyekeznek menekülni onnan, és miután többszörös kört írva le, ott keringtek felette, szana-szerte röpülnek, fülsiketítő lármájukkal kavarva fel a hegyvidék nyugalmas levegőjét.

Miért nevezik hát Great-Eyrynek - nem jobban illett volna-e rá a medence, vagy teknő név, amellyel, mint csúcsnévvel, oly gyakran találkozunk e hegyes vidékeken? Mert csakugyan mély és tágas medence lehet ott fenn, meredek falaktól körülvéve ... Ki tudja nincs-e benne egy kis tó, tengerszem, melyet a nyár esője s a tél hava táplál - hiszen ily tavacska igen sok van, nemcsak az Appalache-láncolatban, hanem az új és ó világ hegyvidékeinek igen különböző magasságaiban.

Végül, hogy a feltevések sorozatát kimerítsük: nem lehet-e a Great-Eyry valamely tűzhányó tölcsére; ez a vulkán pedig tán eddig csak aludta hosszú álmát, melyet egyszer majd megszakít a belső háborgás?... Vajon nem kellett-e a környék lakóinak rettegnie attól, hogy megismétlődik velük a Krakatau vagy a Pelée-hegy irtózatos esete?[1] Ha feltételezzük, hogy csakugyan tengerszem van a Great-Eyryn, nem kell-e tartani tőle, hogy a tengerszem vize lehatolva a föld belsejébe, a központi tűz által gőzzé változtatva, ugyanoly veszedelemmel fenyegeti a Carolina-síkságait, aminő 1902-ben Martinique szigetét elpusztította?

S csakugyan ez utóbbi eshetőség mellett tanúskodott néhány jel, melyet nemrégiben észleltek: a csúcs fölött gőz képződött, mely a föld méhének izzó munkásságát látszott bizonyítani. Sőt, egy alkalommal, a mezőkön foglalatoskodó földművesek tompa és megmagyarázhatatlan zajt hallottak a Great-Eyry felől.

Majd egy éjszaka lángkévék jelentek meg a hegy fölött és füst szállt fel a Great-Eyry belsejéből, s miután a szél kelet felé földre verte ezt a füstöt: hamu vagy korom-nyomok maradtak vissza a talajon.

A hegy ködében felvillanó sápadt lángok, melyet az alacsonyan úszó fellegek visszatükröztek, komor világosságot vetettek a vidékre.

Fontolóra véve e különös körülményeket, cseppet sem csodálni való, hogy a környék lakóiban komoly aggodalmak ébredtek. S ez aggodalomhoz járult a parancsoló szükség: meg kell tudni, mihez tartsák magukat a vidék lakosai. A Carolinában megjelenő lapok napról-napra hasábokat írtak e jelenségekről, melyeket A Great-Eyry rejtelmei cím alatt foglaltak össze. Feltették a kérdést: nem veszedelmes-e a környékén való tartózkodás?...

A lapok e cikkei kíváncsiságot és aggodalmat keltettek.

Kíváncsiságot azok részéről, kik, anélkül, hogy maguk veszedelemben forognának, érdeklődtek a természeti tünemények iránt, aggodalmat azoknál, kik esetleg áldozataivá lehettek a katasztrófának, ha a jelenségek valóban fenyegető jellegűek volnának. S ez utóbbiak elég nagy számmal voltak: Pleasant Garden és Morganton városának, több falunak s azon telepítvényeknek lakói, melyek elég sűrűén voltak az Appalache-hegylánc lábainál elszórva.

Tény, hogy igen sajnálatraméltó az a körülmény, hogy a hegymászók mindaddig kísérletet sem tettek a Great-Eyry megközelítésére. A sziklás kereten, mely környékezte, soha át nem hatoltak még, s lehet, hogy egyetlen részecske sem volt, melyen át a turisták céljukat elérhették volna.

Hát nem volt csekély távolságra a Great-Eyrytől egyetlen olyan kúp vagy ék alakú csúcs, melyről a rejtelmes hegyet egész terjedelmében meg lehetett volna tekinteni? Nem, - több kilométernyi kerületen egyetlen hegy sem volt, mely a Great-Eyry magasságát felülmúlta volna. A Wellington-hegy, az Alleghany-láncolat egyik legmagasabb csúcsa, túlságosan távol esett tőle.

Mindamellett most már okvetlenül szükséges volt, hogy a Great-Eyryt megismerjék és átkutassák. A vidék érdekében meg kellett tudni, vajon csakugyan nem tűzhányó tölcsér-e, nem fenyegeti-e kitörése Északi-Carolina nyugati kerületeit? Kísérletet kellett tehát tenni megközelítésére és az észlelt sajátságos tünemények földerítésére.

E kísérlet előtt azonban, mely elé nyilvánvalóan komoly akadályok tornyosultak, történt valami, ami azzal a reménnyel kecsegtetett, hogy a csúcs megmászása nélkül is betekintést nyerhetni a Great-Eyryn uralkodó természeti viszonyokba.

Ez év szeptemberének első napjaiban Wilker, a léghajós, ballonjával Morgantonban fel akart szállni. Felhasználva a keleti szelet, a léghajónak a Great-Eyry felé kellett volna haladnia, s volt rá némi eshetőség, hogy fölébe tud kerülni. S ha néhány száz lábnyira felette lebeg el, Wilkernek alkalma van kitűnő messzelátóval megvizsgálni a csúcsot, legmélyéig kifürkészni, s fölismerni: tűzhányó nyílik-e magas sziklái között?

Tulajdonképpen ez volt a főkérdés.

S ha ezt eldöntötték, meg lehet határozni azt is, hogy a csúcsot környékező vidéknek van-e oka valamely előbb vagy utóbb bekövetkező kitöréstől tartania.

A felszállás a fentebb jelzett terv szerint meg is történt.

Közepes és állandó irányú szél fújdogált; az ég tiszta volt. A reggeli ködöt már kezdte eloszlatni a nap meleg sugárözöne. Ha a Great-Eyry belseje nincs füsttel, párával tele, a léghajós egész terjedelmében átkutathatja szemével. Ha pedig gőz emelkedik belőle, okvetlenül észlelheti azt is. Ez esetben el kell fogadni, hogy a Kékhegyek vulkáni természetűek s a Great-Eyry a tölcsérük.

A léghajó körülbelül ezerötszáz láb magasra emelkedett mindjárt eleinte s egy negyedóráig nem mozdult el helyéről. A szellő tehát, mely a föld színén lengett, ott fenn már nem volt érezhető. De aztán - mily csalódás! - ellenkező irányú légáramlat keletkezett, mely nyugat felé vitte a gömböt. így mindjobban eltávolodott a hegylánctól s nem volt remény, hogy valamiképpen visszakerülhessen még oda. A városka lakói elől nemsokára eltűnt s később megtudták, hogy Észak-Carolina fővárosának Raleigh-nek közelében szállott földre.

Miután e kísérlet kudarcot vallott, elhatározták, hogy kedvezőbb körülmények közt meg fogják ismételni. Közben újra tompa dübörgés hallatszott a hegyből, melyen szikrázó füst és a fellegeken visszaverődő reszkető fény jelent meg. Tökéletesen érthető tehát, hogy a nyugtalanság nem csökkent s mindenki földrengéstől vagy vulkáni tüneményektől rettegett.

Ez év áprilisában pedig az eddig meglehetősen bizonytalan szorongást rémület váltotta fel, és pedig elég alapos okon!

A környék újságjaiban csakhamar meg is nyilatkozott a közönség rettegése. A hegylánc és Morganton városa közt elterülő egész vidék riadtan várta a legvészesebb eseményeket.

Április negyedikéről ötödikére forduló éjszaka Pleasant Garden lakóit rázkódás ébresztette fel, melyet rettentő zaj követett. Köröskörül ellenállhatatlanul terjedt a rémület, hogy a hegyláncolatban kitörés van készülőben. Az emberek kirohantak házaikból, menekülésre készen s attól félve, hogy valamely szörnyű szakadék támad köröttük, mely tíz-tizenöt mérföldnyi kerületben magába nyeli a községeket, majorságokat.

Az éj igen sötét volt.

Sűrű fellegek mennyezete borúit a síkság fölé. Ha fényes nappal lett volna, akkor sem láthatták volna a Kék-hegyek gerincét.

Ez áthatolhatatlan sötétségben a tárgyakat megkülönböztetni, a köröskörül sikoltozó kiáltásokra felelni sem lehetett. Ijedt embercsoportok: férfiak, nők, gyermekek igyekeztek a járható utat megtalálni s nagy tömegben tolongtak, kavarogtak.

Erről is, arról is a rettegés hangja hallatszott.

- Földrengés van!

- Kitört a tűzhányó!

- Melyik csúcs?

- A Great-Eyry!

És Morgantonig terjedt a hír, hogy kövek, láva, salak hullottak záporban a rónára.

Legalább annyit megfigyelhettek volna, hogy - ha csakugyan tűzhányó tört ki - a dübörgésnek fokozódnia kellett volna. S a csúcson lángnak kellett volna megjelennie. És az izzó lávafolyam a ködön is átvilágított volna.

De mindez senkinek eszébe nem jutott s a megrémült emberek azt erősítgették, hogy földrengést is éreztek. Egyébiránt lehetséges, hogy e rázkódásokat valamely sziklatömb okozta, mely levált a hegység oldaláról.

Mind ébren maradtak, halálos aggodalomban, hogy Pleasant Garden vagy Morganton felé meneküljenek.

Egy teljes óra telt el minden további tünemény nélkül. Alig rezdült némi nyugati szellő a síkság mocsarai körül nagy csoportokban álló tűlevelű fák sűrű koronájában; ezt a szelet különben az Appalache-hegység szirtfala egyrészt meg is gátolta abban, hogy a rónára jusson.

Tehát a rémület nem újult meg s a lakosok már vissza akartak térni házaikba. Úgy látszott, nincs már mitől tartani, mindamellett igen nehezen várták a hajnalt.

Hogy valami változás történt, legalább egy hatalmas szikladarab legördült a Great-Eyryről, abban senki sem kételkedett. Erről már a hajnal első fényénél könnyű lesz meggyőződni, ha néhány kilométernyire körüljárják a hegyet.

De íme, reggel három óra felé új riadalom... ismét lángok csaptak fel a Great-Eyry sziklás párkányán... A felhők által visszaverve tűzfénybe vonták nagy messzeségben a légkört… Ugyanakkor dübörgés is hallatszott...

Tűz ütött volna ki ott fenn magától?... de hogyan történhetett ez? ... Villám semmi esetre sem gyújtotta! Mert még villámlás fénye sem zavarta a homályt… Igaz, a tűz nem nélkülözhette volna a tápláló anyagot: abban a magasságban, az Alleghany-hegylánc még erdővel borított, épp úgy, mint a Cumberland-hegység és a Kék-hegyek csúcsai is. Ciprusok, legyezőpálmák és egyéb állandó lombú fák még növekednek ott.

- A tűzhányó! A tűzhányó!

E kiáltások visszhangzottak mindenfelől. Kitört a vulkán! A Great-Eyry tehát mégis a hegylánc belsejébe fúródó tűzhányó tölcsér volt! S most, hogy már annyi évszázad óta kialudt, újra lángra lobbanna? A lángokat izzó kövek zápora s egyéb pusztító vulkáni termékek is követik? És lávafolyamok és zuhatagok is következnek, melyek útjukban mindent megsemmisítenek: falut, várost, birtokot, egyszóval az egész környéket, mezeivel, rétjeivel, erdeivel egyetemben Pleasant- Gardenig, vagy tán Morgantonig?

Most már kitört a fejvesztett riadalom, semmi útját nem állhatta. Az asszonyok, ijedtségtől félőrülten, gyermekeiket magukkal vonszolva tolongtak a keletre vivő utakra, hogy minél előbb eltávolodjanak a föld belső háborgásának színterétől. A férfiak bátyúba kötötték legértékesebb holmikat, szabadon bocsátották a háziállatokat: lovat, szarvasmarhát, juhot s ezek szét is szaladtak a szélrózsa minden irányában.

Mily óriási zavar uralkodott ebben az ember- és állattömegben, a vulkán tüzének esetleg szabadjára hagyott erdőkben, a mocsarak vize mellett, mely talán eláraszthatta a vidéket! S vajon a föld is nem süllyedhetett volna el a futók lábai alól? Lett volna-e idejük a menekülésre, ha izzó láva-csíkok eléjük vágtak volna a földön s eltorlaszolták volna útjukat, lehetetlenné téve az előre jutást?

A legnagyobb birtokok tulajdonosai között azonban akadt néhány higgadtabb ember, aki nem vegyült el ebben a megrémült tömegben, melyet hiába igyekeztek visszatartani.

Körülbelül egy mérföldnyire megközelítve a hegyet, arra a meggyőződésre jutottak, hogy a lángok fénye csökken, sőt a tűz már kialvóban van odafenn. Mindent számba véve úgy látszott, nem fenyegeti a vidéket kitörés veszedelme. A csúcsról egyetlen kő sem repült a légbe, a sziklák élét nem hordta el láva-áradat és a föld belsejében nem hallatszott semmi hang, Tehát mi sem volt észlelhető a föld méhében dúló zavarokból, melyek egy pillanat leforgása alatt egész vidékeket tönkre tehetnek.

S miután ezt megfigyelték - és helyesen figyelték meg - azt következtették, hogy a Great-Eyry tüzének lohadnia kellett. A fellegek visszfénye is mind halványabbra vált. És a tájat reggelig ismét teljes sötétség borította.

Eközben a menekülők tömege is megállt, ahol már biztosnak érezte magát a veszéllyel szemben. Aztán visszafelé indultak s néhány falu és majorság már a kora hajnali órákban benépesült előbbi lakóival.

Négy óra felé már alighogy némi fényt sugároztak a Great-Eyry párkányai. A tűz - táplálék híján bizonyára - kialudt s bár kiütésének okát nem tudták még, remélték, hogy nem fog felújulni.

Annyi mindenesetre valószínűnek látszott, hogy Great-Eyry nem vulkánikus tünemények színtere volt. Eszerint tehát a környék lakóinak nem kellett valamely kitöréstől vagy földrengéstől rettegniük.

De íme, reggeli öt óra felé, a még éjszakai ködbe burkolt hegy felett különös zaj hallatszott a levegőben ; valami szabályos zihálás-féle, melyet hatalmas szárnycsattogtatás követett. S ha nappal van: a faluk s városok népe megpillantotta volna tán az óriási ragadozó madarat, azt a légbeli szörnyeteget, mely miután a Great-Eyryről fölemelkedett, kelet felé tűnt el!

[1] A Krakatau kitörése 1883-ban, míg a Martinique-szigeti Mount Pelée kitörése 1902-ben volt. Ez utóbbi igen emlékezetes lehetett, ugyanis a vulkánból kiáramló izzófelhő elpusztította Saint-Pierre városát és egy kivételével megölte a város lakóit. Az egyetlen túlélő egy rab volt, amit a kikötőváros börtönében, föld alatti cellában tartottak fogva. (a Digi-Book Kiadó megj.)

2.
Morgantonban

Április 26-án indultam el Washingtonból s másnap érkeztem meg Raleighbe, Észak-Karolina fővárosába.

Két nappal előbb a rendőrség főparancsnoka szobájába hívatott. Főnököm kissé türelmetlenül várt rám.

A beszélgetés, melynek következménye utazásom lett, így folyt le közöttünk:

- John Strock, - kezdte a főparancsnok, - ön még mindig oly éles eszű és ragaszkodó emberünk, amilyennek oly sok esetben mutatkozott?

- Ward úr, - feleltem én és meghajtottam magam, - nem illenék, ha én mondanám, hogy ma is épp oly éles eszű vagyok, mint ennek előtte. De, ami ragaszkodásomat illeti, biztosíthatom, hogy még most is hűséges embere vagyok.

- Nem is kételkedem benne, - jelentette ki Ward úr, - s most még ezt a határozottabb kérdést engedje föltennem: Ma is oly kíváncsi, minden rejtelem mélyére hatolni igyekvő ember ön, amilyennek eddig ismertem?

- Az vagyok, Ward úr.

- S a kíváncsiság ösztöne nem tompult el önben, hosszú rendőri működése közben?

- Legkevésbé sem.

- Helyes, Strock, akkor figyeljen rám.

Ward úr ötven esztendős volt akkor, értelme teljes erejével rendelkező férfi, aki kitűnően betöltötte nagyfontosságú állását. Már többször megbízott nehéz vállalatokkal, melyeket eredményesen bonyolítottam le s ezzel gyakorta kiérdemeltem elismerését.

Néhány hónap óta azonban nem nyílt alkalom arra, hogy szolgálatomat igénybe vegye s ez a kényszerű renyheség valósággal elgyötört. Izgatottan vártam tehát, mit közöl velem Ward úr. Tudtam, hogy csak igen fontos dolog lehet az, melynek elintézésére engem küld ki.

A rendőrfőnök arról az ügyről beszélt velem, mely akkor az egész közvéleményt foglalkoztatta, nemcsak Észak-Karolinában s a szomszédos államokban, hanem Amerika egész területén.

- Ön bizonyosan tud afelől, - így szólt Ward úr hozzám, - ami az Apalache hegyek környékén, Morganton mezővárosa mellett történt.

- Tudok róla, Ward úr és véleményem szerint azok a jelenségek elég különösek ahhoz, hogy a nálam kevésbé kíváncsi emberek érdeklődését is fölébresszék.

- Hogy azok a jelenségek különösek, sőt furcsák, abban semmi kétség, Strock. De most már fel kell tennünk a kérdést, vajon az említett jelenségek, melyeket a Great-Eyry körűi megfigyeltek, nem képeznek-e veszedelmet a vidék lakói számára. Vajon nem elöljáró jelei-e valamely tűzhányó-kitörésnek vagy földrengésnek?

- Félős, hogy így van, Ward úr.

- Érdekünkben van tehát, Strock, megtudni, hogy áll a dolog. Ámbár fegyvertelenül állunk a természet rendjének véletleneivel szemben, mégis azon kell törekednünk, hogy az érdekelteket idejében értesítsük az őket fenyegető katasztrófáról.

- A hatóságok feladata ez, Ward úr, - feleltem én. - Számot kellene adnunk önmagunknak arról, mi történik ott fenn.

- Jól mondta, Strock, de úgy látszik, ez nagy nehézségekkel jár. Azt mondogatják váltig a környéken, hogy lehetetlen a Great-Eyry szikláit megmászni, a hegy belsejét felkutatni. De vajon megkísérelték-e már egyáltalán s alkalmas körülmények között? Nem hinném és véleményem szerint a komoly eszközökkel végrehajtott kísérlet csak jó eredménnyel járhat.

- Semmi sem lehetetlen, Ward úr s az egész ügy kétségkívül pénz kérdése csupán.

- S ez a pénz igen jogos és megokolt kiadás, mert nem szabad pénzre tekintenünk, ha arról van szó, hogy megnyugtassuk egy vidék egész népességét, vagy figyelmeztessük s ezzel a veszély torkából ragadjuk ki. Egyébként, csakugyan oly biztos az, hogy a Great-Eyry öve annyira megközelíthetetlen, mint mondják? S ki tudja, talán valamely gonosztevő banda ütötte fel ott tanyáját, mely csak az általuk ismert ösvényen közelíthető meg?

- Valóban! Ward úr gyanakszik, hogy gonosztevők?

- Lehetséges, hogy csalódom, Strock s mindaz, ami ott fenn történik, természetes okokra vezethető vissza. De hiszen éppen ezt akarjuk eldönteni és pedig a lehető legrövidebb időn belül.

- Kockáztathatok egy kérdést, Ward úr?

- Csak tessék, Strock.

- Ha megvizsgáltuk a Great-Eyryt, felismertük tüneményei eredetét, s ha valóban kráter van ott és közeli kitörése várható: megakadályozhatjuk azt?

- Nem, Strock, de értesíthetjük a vidék lakosait. A falvakban tudják, mi a tennivalójuk s a majorosokat sem lepi meg az esetleges veszély. Ki tudja, az Alleghany-hegylánc vulkánja nem teszi-e ki Észak-Karolinát ugyanoly veszedelemnek, mint amely Martinique szigetét a Pelée hegy tüze által érte? Okvetlenül szükséges, hogy a lakosság legalább védelmi intézkedéseket tehessen.

- Szívesen hiszem, Ward úr, hogy a környéket nem fenyegeti ilyen baj.

- Kívánom is, Strock, s különben is valószínűtlennek látszik, hogy a Kék-hegyek e részén vulkán létezzék. De mégis, tény, hogy a hozzánk beérkezett jelentések szerint, lángot láttak a Great-Eyryből kicsapni. És úgy vélték, rengéseket, vagy legalább reszketőseket éreznek a talajon átfutni, körülbelül Plasent Garden vidékéig. Valóságos, vagy csak képzelt tények-e ezek? Illendő, hogy e tekintetben tájékozva legyünk.

- Valóban úgy van, Ward úr és nem is szabad soká késlekednünk.

- El is határoztuk, Strock, hogy vizsgálatot indítunk a Great-Eyry tüneményei dolgában. Ki fogunk küldeni valakit mihamarabb a vidékére s adatokat gyűjttetünk, kihallgattatjuk a városok és faluk lakóit. S olyan embert szemeltünk ki e célra, akinek személye biztosít az eredményről; ön az az ember, Strock.

- Köszönöm, Ward úr! - kiáltottam én. - Bizonyos lehet benne, hogy semmit el nem mulasztok, amivel kegyednek e kitüntetést meghálálhatom.

- Tudom, Strock s hozzáteszem, hogy ez a küldetés nagyon megfelelhet az ön ízlésének.

- Igen kedvemre való. Ward úr.

- Szép alkalma nyílik gyakorolni azt a különös szenvedélyét, mely vérmérsékletének alapját képezi.

- Úgy van, Ward úr.

- Máskülönben szabadságában áll a körülmények szerint cselekedni. Ami a kiadásokat illeti, ha esetleg nagy költségekkel jár a hegy megmászása: korlátlan összeg áll rendelkezésére.

- Minden tőlem telhetőt megteszek, Ward úr s számíthat reám.

- Most pedig, Strock, hadd figyelmeztetem még, hogy a lehető legnagyobb óvatossággal járjon el a környéken az adatok gyűjtése körűi. A kedélyek ott még túlizgatottak. Igen meg kell rostálnia mindazt, amit önnek elbeszélnek és legfőképpen vigyázzon, nehogy újból feltámadjon az a vak félelem.

- Magától értetődik, Ward úr.

- Morganton polgármesterét értesítem az ön odaérkeztéről, az majd önnel együtt fog működni. Még egyszer, Struck: legyen óvatos, s vizsgálódásaiba csak azokat az embereket vonja be, akikre feltétlenül szüksége van. Gyakran tett már bizonyságot értelmességéről, ügyességéről s most is számítunk rá, hogy sikerrel jár el megbízatásában.

- Ha sikertelen lesz, Ward úr, akkor bizonyára lehetetlenségek tornyosultak elém, mert végre az is megeshetik, hogy csakugyan nem lehet behatolni a Great-Eyry sziklái közé s az esetben…

- Az esetben majd meglátjuk, mit kell tennünk. Ismétlem: tudjuk, hogy természete, hogy ösztöne révén ön a világ legkíváncsibb embere s ez most felséges alkalom arra, hogy kíváncsiságát kielégítse.

S ezzel Ward úr igazat mondott.

Megkérdeztem tőle:

- Mikor kell elutaznom?

- Már holnap.

- Holnap elhagyom Washingtont, holnapután Morgantonban leszek.

- Levelek vagy táviratok útján fog mindig értesíteni az ügy állásáról...

- Nem fogom elmulasztani Ward úr s mielőtt elbúcsúznám, még egyszer köszönöm, hogy a Great-Eyry dolgában tartandó vizsgálat vezetésével engem méltóztatott megbízni.

Hogy sejthettem volna még akkor, hogy mit rejt számomra a jövő…

Nyomban hazatértem s megtettem előkészületeimet az útra, s másnap hajnalban a gyorsvonat Észak-Carolina fővárosa felé robogott velem.

Még este Raleighbe érve, ott töltöttem az éjt, s másnap délután a vasút, mely az állam nyugati felén át haladt, Morgantonban tett le.

Morganton tulajdonképen egészen apró mezőváros. Teljesen jura-képződményű talajon épült, mely rendkívül dús kőszénben, amit Morgantonban elég szorgalmasan bányásznak ki. Ásványvizek bőségesen bugyognak sziklái közül, s a meleg évszak tartamára az üdülők nagy tömegét vonzzák e tájra. Morganton körül meglehetősen megművelt a tájék, a lakosok szép eredménnyel termelik a gabonaneműeket, a náddal-szittyóval tömött mocsarak hosszában. Erdeiben sűrű az örökzöld lombú fa.

A talaj összetételéből és terményeiből önként következik, hogy a vidék sűrűn lakott. Falvak, majorok egymásután sorakoznak az Appalache-hegyek lábáig, itt erdők közt összebújva, odébb már a hegység nyúlványain elszigetelve. A környék több ezer lakót számlál, kiket hagy vész fenyeget, ha a Great-Eyry valóban kráter, ha kitörése hamuval, salakkal borítaná a vidéket, lávafolyamok árasztanák el a síkot, s a föld belső háborgásának vonaglásai Pleasant Gardenig vagy Morgantonig érezhetővé válnának.

Morganton polgármestere Elias Smith úr magas termetű, erős, vállalkozó szellemű, legfeljebb negyvenéves férfi volt, olyan egészséggel, melynek akár mindkét Amerika valamennyi doktora sem árthatott volna meg, aki épp úgy tűrte a tél hidegét, mint a nyár hevét, pedig mindkettő túlságosan nagy Carolinában. Azonfelül nagy vadász is Smith, de nemcsak az Appalache-hegyekkel szomszédos síkok tollas-prémes vadjainak kergetője, hanem bátor megtámadója medvének, párducnak, ami szintén nem ritka a sűrű ciprusfa erdőkben és az Alleghany-hegység kettős láncának vad szakadékjaiban.

Éliás Smithnek, gazdag földbirtokos létére, több majorsága volt Morganton közelében. Néhányat maga kezelt közülük. De a többiben lakó majorosokat gyakran meglátogatta, úgyhogy, ha a városkában fekvő házacskájában nem volt található, bizonyára kinn járt birtokán vagy vadászgatott, mert a szabad élet erősen vonzotta.

Még aznap délután Smith Eliáshoz vezettettem magam. Otthon volt, mert sürgöny értesítette érkezésemről. Átadtam neki Ward úr ajánlólevelét, mely igazolta személyemet, s csakhamar összeismerkedtünk.

A morgantoni polgármester őszinte szívességgel, minden formaság nélkül fogadott, pipával szájában s a brandys pohárral maga előtt asztalán. Nyomban másik poharat hozatott cselédjével s mielőtt tárgyalásunkat megkezdtük volna, felszólításának eleget téve, innom kellett.