Botházi Mária

Boldogság
juszt is a tiéd

– részlet –

Botházi Mária: Boldogság juszt is a tiéd

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Szerkesztette: Balázs Imre József

© Botházi Mária, 2016
© Koinónia, 2016, 2022

Elektronikus kiadás

ISBN 978 973 165 268 9

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

I.

Olyan tökéletes

Kovácsné, mint mondja, mindennap pontban hatkor kel, vidáman ébred, s az éjszakai krém alatt (amelyet sosem felejt el letisztított bőrére körkörös mozdulatokkal felvinni este tíz óra harminc perc körül) remekül simulnak a ráncai. Családja alszik még hat harmincig, ő addig halkan fürdőszobázik, és – ezt már mi képzeljük így – vizelete nem csobog, csak csöndesen csurran, s a zuhany is langy diszkrécióval ömlik jól karbantartott testére.

Kovácsnét, mint mondja, friss kávéillat várja mosolygós férjjel, midőn a fürdőből kilép, mert közben Kovács, a mindig tettre kész, tettre lett kész. Patyolat konyhájukban kávézgatnak kicsit, eközben Kovács mindent elmond, és Kovácsné mindent megért. Kovácsék már több mint egy évtizede értik így meg egymást, halkan csörrenő reggeli porcelánok között: kiegyensúlyozott, illedelmesen kibontakozó szerelem volt, hosszas várakoztatással (ami Kovácsnét illeti), de nem hiába, mert aztán templomi keretek közt mindhalálig, kezdetektől fogva porcicák és hangos szavak nélkül. Kovács mindig tudta, amit tudnia kellett, politikai, pénzügyi, vallási és családi kérdésekben egyaránt, és már zsenge gyermekkora óta ösztönösen használta a csavarhúzót, ma már az ütvefúrót is. Kovács tehát ezermester, de általánosan művelt is, jól keres, természetesen mintaférj, a családjának él. Sajnos bajuszt visel.

De térjünk vissza Kovácsnéra, ő természetesen nem visel bajuszt, mint mondja (kizárólag nőismerőseinek, persze), szőrszálait rendszeresen eltávolítja, miközben bodros, szappanszagú gyermekei az igazak álmát alusszák. Kovácsné két gyermeket hozott a világra három év eltéréssel, fojtott nyögések közt, előbb egy fiút, aztán egy leányt, szokványméretben. Hat hétig csak szoptatós hálóinget viselt, vendégeit is így fogadta, karján az alvó, pufók csecsemővel, és a lakás ekkor is a frissen átadott hotelszobák steril rendjét idézte. Sehol egy ottfelejtett cumisüveg, igaz, Kovácsné kizárólag szoptatott, no de még egy kósza mellbimbóvédő sem.

Később is így maradt ez, mint Kovácsné mondja, gyermekei dr. Spock előírásainak megfelelően fejlődtek, szinte soha nem költötték fel szüleiket éjszaka, ötéves koruktól kizárólag könyvet kértek születésnapjukra drága és haszontalan játékok helyett, ma nyurga, jól nevelt kiskamaszok, úsznak, lovagolnak és mindig elpakolnak maguk után. Igaz, Kovácséknál nincs kecmec. Kovácsné kis piros Suzukiján viszi őket különórákra, mint mondja, egy cseppet sem unja, a várakozás ideje alatt bevásárol, egész életében erre vágyott, hogy piros Suzuki és különórák és bevásárlás. Munka szigorúan nyolctól négyig, ceruzaszoknyában, irodai körülmények között. Utána piros Suzuki és a többi, este vacsora, mely saját készítésű és egészséges. Kovácsék soha nem esznek mérgeket.

Kovácsné, mint mondja, hetente kétszer zumbázni jár, olyankor Kovács főzi a vacsorát, rendszerint valamilyen tepsis húst salátával. Kovács heti kétszer focizik, utána egy és csakis egy sör, esetleg pizza a barátokkal, ahol beszámol a családi élet csodájáról és anyagi előrehaladásának természetes hozadékairól. Új kütyük, februári Dolomitok, júliusi Földközi-tengerek. Ilyenkor Kovácsné már hálóingben várja, soha nem alszik el, arcán szépen szívódik az éjszakai krém. Kicsit beszélgetnek arról, hogy milyen volt.

Kovácsné, mint mondja, havonta, kizárólag szombatokon, fodrászhoz is jár, vágat-festet, na és kozmetikushoz, hámlasztást és arcmasszást is kér. Addig Kovács sízni vagy úszni megy a gyerkőcökkel (így hívja őket), évszaktól függően ugye. Vasárnap Kovács nagy és sötét autójában a templomhoz gurulnak el, utána nagyszülők, húsleves, a családi élet csodája, satöbbi.

Kovácsné a családja és a házassága varázslatos világát a fészbúkon is megosztja, a képein az anyagi előmenetel is megjelenik finom háttérként. De – amint az talán már kitűnt a sorok közül – Kovácsné hangsúlyosan van jelen a való életben is, hogy mindezt környezetével is érzékeltesse: ilyenkor visszafogott sminkű, frissen mosott, és rámutat, hogy náluk milyen.

Kovácsné olyan tökéletes. Egy ideje menekülnek előle az ismerősei.

Szereti a házimunkát

Mindenki azt hitte, Szabóné szereti a házimunkát. Hogy azért ágyaz be hajnalban, mert szeret ő olyankor. Hogy azért bajlódik a koszos edénnyel minden este hosszan, amíg a család a tévét nézi, és ezért mosogat vasárnap délután is, amikor mindenki sziesztába kezd, mert így szereti. Igen, Szabóné mosogatni szeret, nem tévét nézni vagy sziesztázni, így van ez.

Akárcsak az, hogy Szabóné ugyanilyen állhatatos szeretettel veti bele magát a háztartás más feladatköreibe. Munkahelyéről hazaérve ezért kezd rögtön húst klopfolni, felseperni, zoknit stoppolni, ruhát teregetni és összehajtogatni. Kirándulásokból megérkezve ezért kezd rögtön csomagokat kipakolni, fürdővizeket engedni, vacsorát készíteni, mert jó ez neki, s ő nem is érzi így azt az ernyesztő fáradtságot, ami a gyalogtúrák velejárója. Az ünnepek előtti nagytakarítást, a folyamatos rendrakást is akarja, rendületlen.

Hogy Szabóné számára hosszú évek óta a házimunka a boldogság, az élet természetes és szükségszerű folyományának tűnt. Egy ideig néhányan halványan emlékeztek még rá kislányként, amint gyönyörűen szaval az óvodai ünnepségen, amint átveszi oklevelét az iskolai évzárókon, és hátizsákkal utazik egyetemi jutalomtáborokba. A házibulikon láncdohányzó, partiarc Szabónét, aki szín- és labdajátszott, tábortüzeknél gitározott, kortárs irodalmat olvasott és rettentően félresikerült fejeseket ugrott nem túl mély medencékbe, már egyáltalán nem őrizte meg a kollektív emlékezet.

Szabóné erre nem is emlékeztetett soha senkit, saját magát sem: néha titokban dohányzott (lánc) azért egy kicsit, ha egyedül volt, aztán már azt sem. Igaz, szinte nem is volt egyedül soha, és hát az egészség, ugye. Szabónénak vigyáznia kellett magára, mert nélküle nem lett volna mindaz, ami van: reggeli, ebéd, vacsora, tiszta ruha, tiszta ház, biokiskert, házilag eltett savanyúság, fagyasztott vinetta. A zakuszkáról már nem is beszélve.

Ahogy múltak az évek, egyre nagyobb szükség lett Szabónéra: igaz, fiai kirepültek, ám feljárt kitakarítani albérleteiket, heti kétszer dobozokban házikosztot vitt nekik. Rendesek voltak a fiúk, mert a mosnivalót autón hazahozták, s vele Szabónét is. Persze az idősebb Szabóék is számítottak rá, nehezen mozogtak már, sajnos.

Később a fiúk megnősültek, négy gyönyörű unokával ajándékozták meg Szabónét. Szabóné nyugdíjba ment – elege volt már amúgy is a hivatalból –, hogy felvigyázhassa a kicsiket, nagyon szeretett játszani velük, csak hát valahogy olyan kevés ideje jutott rá. Nem gondolta, hogy ennyire dolgosak lesznek a nyugdíjas évek. De nagyon igyekezett. Hogy becsülettel rendezze Szabót. Hogy szeressék az unokái. Hogy szívesen látogassanak haza a fiai.

Aztán, sejtjük is már biztosan, egy nap Szabóné kórházba került. Csöndes, jó beteg volt, ahogy mondani szokás. Hosszú kórházi kezelésre kellett számítani, hónapokig tartóra, betegsége visszafordíthatatlannak bizonyult. Mégis – érthetetlennek tűnt ez mindenkinek – Szabóné kivirult. Soha ilyen jó dolga nem volt, azt mondta. Kiszolgálják, kész ételt tesznek elé, semmire gondja nincs. Most már akár olvasna is valamit.

Egyik fia régi táblagépét vitték be neki, rajta több száz letöltött könyvvel és megannyi alkotással a filmtörténet remekei közül. Kiderült, Szabóné még mindig szereti a mai irodalmat, különösen az amerikait és az oroszt. Miközben sápadt szobatársai éjjeliszekrényén Müller Péterek és Coelhók hevertek, ő kipirult arccal Bukowskit és Szorokint olvasott. Ha nem olvasott, filmeket nézett, zsinórban akár hármat is: főként az elmúlt évtizedek franciáit, furcsamód. Élményeit szobatársaival is megosztotta, szerették hallgatni, ahogy mesél. Különös, de Szabóné boldog volt.

Az, hogy sosem szerette a házimunkát, az utolsó percekben derült ki, mert persze eljött az a nap is, amikor Szabónénak le kellett tennie a táblagépet. Ágyát családtagjai állták körül, kissé sietősen. A vallomások ideje volt, hosszú csöndekkel. Szabóné egész testét megfeszítette elhalkuló végű tőmondataihoz, amelyek szilánkosra törték a csöndet. Néha, talán – suttogta. De a java macera volt. Szabóné itt már alig volt érthető.

Valakiből felszakadt a kérdés, hogy akkor miért, és tenne-e mindent ismét ugyanígy. Szabóné erőtlenül, lassan préselte ki a szavakat: hogy meglegyen... hogy mindenkinek jó legyen.

Egy újabb csönd alatt a távolba nézett. A második válaszra már nem jutott idő.

Ő már csak a férjével

Férjhez ment ő, bizony, a férjét szereti nagyon, a férje is nagyon szereti őt, igen, ők tényleg szeretik egymást. Nagyon. Azelőtt is szerették egymást persze (nagyon), de akkor ő még nem volt férjnél. Így akkor még egyedül is. Fel tudott kelni és le tudott feküdni, például. És egyebet is. Ezt-azt. Olykor. Egy kicsit. Akkor még saját barátokkal is, akkor még néha romantikus drámákra is a moziban. Akkor még néha buliba is, hű, ez rettenet, hajnalig tartóan, rock’n’roll-őrülten visongva, arcba ragadt hajjal, alkoholok közepett. Akkor még könyveket is. Akkor még csúnya szavakat is. Akkor még politikailag is önjáróan, bár kiforratlanul. Marhaságokat mondván és azokon jókat derülvén. Akkor még idegenek felé is nyitván. Akkor még vasárnap délig kócosan paplanok között, ebédre zsíros kenyerekkel.

De most már. A tegnap óta, a múlt hét óta, a múlt év óta vagy régóta: férjnél van. Megtörtént vele, aminek mindenkivel meg kell történnie, ha eljön az idő, hogy lobogott a menyasszonyi fátyol, alatta kövülten állt a hajnali konty, és alantabb ott rejtőzködött a kék harisnyakötő. (Nyilván örömükben) sírtak a nagynénik, aztán jöttek a puszik kozmetikumillat-kavalkáddal, kétszázötven fő, szorozva kétszer két puszival, mert templom után és ajándékadáskor, ugye. Így, valamint menyasszonyi táncosan, pezsgőspohár-törősen ment férjhez, csokra rózsái passzoltak a terem díszítéséhez. Tehát szép volt. Vőlegény is volt, valahol, időnként feltűnt. De főként ő ment férjhez. Aztán elment nászútra is, repülő, tenger, négycsillag, ezer fotó gyorsnézetben az okostévén. Vele volt a férje is.

És azóta ő már csak a férjével: mindenhová, mindenképp, mindenkor. Mert van neki férje. Mert most már így illik. A férjének is így illik. Így illenek ők össze. Azóta egyszerre kelnek és egyszerre fekszenek, eltérő időpontokban nem lehet már. Azóta együtt érkeznek és együtt indulnak haza. Azóta nem mozdulnak ki egyedül. Azóta a moziban sci-fi és fantasy. A könyv az csak szakács, a beszéd kifinomult. Személyes névmás sok van benne, bár kissé egyhangú: mi. Mi nem szeretjük a salátalevest, mi hófehér IKEA-konyhát kívánunk sok svédacéllal, és Volkswagent, mert a német technika. Mi tudjuk, mit hogy kell tenni, enni, venni és gondolni. Felnőttünk immár.

Igen, ő már csak a férjével: tesz, esz, vesz, és ó, vele együtt gondolja ugyanazt. Együtt terítenek, és együtt szerelnek, azt mondja. Együtt nézik a Travel Channelt és a Forma 1-et. Tizenegykor leoltják a tévét. Azt főzi, amit a férje mamája, anyuka. Kicsit nyit az olívaolajak és bazsalikomok felé, de csak óvatosan. Most már együtt járnak szavazni. Most már barátai főként azok, akiknek a szombat esti bulik helyett (már úgyis olyan unalmasak lettek) meg lehet mutatni az új konyhát benne a bazsalikomokkal, és az új autót. Most már batyus bálokban illendően táncolván úgy évente kétszer, plusz adósságtörlesztő lagzikban lejtvén, csöndes sasszék között. Most már szédül a pohár pezsgőtől. Most már nem hallgat zenét. Vasárnap reggel is beveti az ágyat, aztán leves, rántott csirke, ahogy illik, esetleg anyuka.

Bizony, már csak a férjével: a szüleihez is csak vele. Mert hogy néz az ki, hogy egyedül. Még azt hiszik a szomszédok, romlik a házasság, gyengül a kapcsolat, pedig milyen szépen élnek. Az új kocsival jönnek, hazafele ő vezet. Persze kicsit nehéz így, a családban mármint, valami olyan idegen, olyan ünnepélyes. Apuka nem viccelődik vele, a vejével próbál, nevetgélnek, néha nagyokat hallgatnak. Apuka olyan más, olyan visszafogott. Anyuka is másképp beszél, másképp főz, egész nap a konyhában rostokolnak ők ketten. A testvére alig jár haza, ha ők is. Nincs többé saját szoba, elvonulás, hosszú beszélgetések. Nem is társasoznak már, még a közös kirándulások is másak lettek. Hiába, ilyen ez: asszony lett a lányból. Ő már csak a férjével. Két kézzel.

II.

Búcsú a Daciától

Nem az ősi dákoromán lét ihlet írásra, hanem a személygépkocsi. Az a régi, az igazi, az ezerháromszázas, ezerháromszáztízes. Mert kevés dolog jobb kifejezője az erdélyi életmódnak és -érzésnek, mint a régi Dacia.

A család utolsó mohikán Daciája, az édesanyámé is nagykorúvá érett, s ezzel szinte egy időben érte utol a vég, a teljes kimúlás. A halálhörgésnél magam is jelen voltam nemrég az egyik székelyudvarhelyi körforgalomban, midőn a székely anyaváros közúti forgalmának jelentős része hosszabb időre leállni kényszerült. Anyám korábban azt mondta, addig megy a kocsival, amíg az elviszi őt, ám a Dacia jó ideje már leginkább csak elindította a göröngyös úton (sötét éjjelen), és végül többnyire anyuka vitte haza az autót és nem fordítva, ami ugye közlekedési szempontból kissé előnytelen. Szóval ama körforgalomban megegyeztünk, ezzel az autóval tényleg többé soha, miközben Udvarhely körülöttünk elcsöndesült. Nekifeszülve, röhögve toltuk kifelé a kocsit a kereszteződésből, a felgyűlt autókban ülők türelmesen, szánakozó együttérzéssel várakoztak, nem dudált senki – ezt a fajta csöndet és együttérzést két esetben tapasztalja biztosan az ember: ha köztéren őrjöngve hisztizik a gyermeke, és ha hagyta már az úton a Daciája valaha. És csak azt nem hagyta az úton a Daciája soha, akinek nem volt Daciája. Keveseket tehát. (És persze: csak annak nem hisztizett még köztéren a gyermeke, akinek nincs gyermeke.)

Úgy érzem, a Dacia halála egy korszak vége is egyben. Apám egyszer azt mondta, hogy akkor lesz vége a rendszerváltásnak Romániában, amikor eltűnnek a Daciák az utakról. És lehet, hogy volt ebben valami, alig egy évtizede tűnhettek el tömegesen, talán kár is volt megírni azt a sok politikatudományi értekezést és elvont vezércikket az átmenetről, elég lett volna kicsit szétnézni az utcán (esetleg váltani néhány szót apámmal, ha úgy alakul), és levonni a következtetést. Tanár barátainknak akkor tűnt fel, hogy valami nem stimmel a társadalmi berendezkedéssel, amikor a faluban már csak a nyugdíjasok és a pedagógusok jártak régi Daciával, mindenki más Loganon vagy nyugati autón döngetett. Meddig volt Daciád, megmondom, ki vagy – mondhatná a népi ajak, de akár azt is: mikor lett Daciád, megmondom, ki vagy.

A nyolcvanas években férfias dolog volt a Dacia, nőt nem nagyon engedtek a volánhoz, a nők csak mosták a kocsit vederből szombatonként a blokk előtt, miközben a férfiak szőnyeget poroltak – szálltak a perzsapihék és folyt a víz az út szélén, amolyan kollektív megtisztulási rituálénak is nevezhetjük ezt akár. Sok férfi egyébként minden délután kiment a garázsba vagy a blokk elé a kocsihoz, hogy úgy tűnjék, csinál valamit: évtizedekig töltötték az akkut, állították a relantint, s ha hazamentek, nem is értették, hogy miért olyan házsártos az asszony, akire a háztartás és gyereknevelés minden nyűge rászakadt. E férfiakból nőttek ki a szakik, akik nélkül a daciás életmód mindig is elképzelhetetlen volt. A szaki hozzáértése idegsebészével vetekedett, minden autót külön ismert, tudta, miként bánik vele a tulajdonos, akiért aztán a leglehetetlenebb helyekre is elment, ha kellett, hogy autóstól hazamentse. Mert a Daciával sosem lehetett tudni, hogy mit hoz az utazás, túlélőkészletet mindig vitt magával az ember, s egy kis ügyeskedéssel – dűznikifújás, papundeklidarab motor elé helyezése hideg télben stb. – újra elindulhatott, ha ott ragadt valahol.

A daciás lét bizonytalansága mindig is vetekedett az erdélyi lét bizonytalanságával, s egyben ki is fejezte azt: a találékonyság szükségszerűségét a továbblépéshez, a segítségnyújtás és együttérzés nagyszerűségét, de a nemzetiségi önmegerősítést is. A magyar Dacia-tulajdonosok például gyakran a románokat okolták kínjaikért, mert azért azt a vak is látja, mi lett a jó francia Renault-ból ugyebár. Az, hogy erdélyi magyarságunk ilyenné lett, egy kicsit a Daciának is köszönhető az emléktábla-avatások, koszorúzások és politikai csatározások mellett. Talán nem véletlen, hogy az utolsó régi Daciák törlésével a forgalomból egykor jelentésteli fogalmaink, szimbólumaink is megkopnak, kiürülnek. Persze itt vannak az újak és mások, mint például a székely zászló, amely önmagában egy vászondarab volt farúdon csupán.

De ha nyugati autónkkal lehajtunk ötven kilométeres autópályánkról, loboghat körülöttünk bármilyen zászló, lelkünk mélyén azért tudjuk: politikai rendszerek jönnek és mennek, de a Dacia-életérzés belénk égett, a Dacia-életérzés örök.

Szereti a gyerekeket

Társadalmunk nagyon szereti a gyerekeket. Azokat a gyerekeket szereti a leginkább, akik olyanok, amilyennek egy gyereknek lennie kell. Az ilyen gyerekekre társadalmunk néha elfogadóan rámosolyog. Kedvesen szól az anyukájukhoz, nem kekeckedik látható és láthatatlan dolgokat firtatva.

Társadalmunk kedvenc gyerekei három kiló húsz dekával (najó, esetleg ötven) jönnek a világra pontosan a negyvenedik héten. Kisebb súllyal korábban vagy nagyobb súllyal később születni meglehetősen deviáns viselkedésnek minősül, az ilyen gyerek ki akar szúrni a kórházzal és dolgozóival, a rendszerrel, a ruhagyártókkal és a közeli rokonokkal, akik pont arra az időre tervezték a szabadságukat. És társadalmunk számára visszatetsző, ha egy gyerek nem éri el már a szülészeten a maximális osztályzatot. Tízes Apgar-szám alatti gyerekre nem néz jó szemmel már a neonatológus sem.

Társadalmunk nem szereti azokat a gyerekeket, akik túl lassan vagy túl gyorsan gyarapodnak. A normál testalkatú gyerekeket szereti, és azokat, akik készségszinten is előírásszerűen fejlődnek; mindezt táblázatban, százalékosan rögzíti. A többi gyerek sovány vagy kövér, alul- vagy túlfejlett, és valamit tenni kell. Korához képest csak hetvenöt százalékos a gyereke, anyuka (anyukának csak addig van neve, amíg bevonul a szülészetre, utána gyűjtőnevet kap). Ha így folytatja, akkor... – itt társadalmunk fenyegető jövőkép-víziója következik. Anyuka ijedten pirul, a gyerek rugdalja a szék lábát, és érzi, hogy valami nem stimmel vele.

Társadalmunk azokat a gyerekeket sem szereti, akik borzosak, és akiken rosszul áll a ruha. Akiken pecsétes, gyűrött vagy szakadt az aznapi viselet. Akiknek kilóg a majójuk, hű, az aztán tényleg borzasztó. Társadalmunk színe elé jól fésült gyermekek álljanak illatozva. És vegyenek fel szvettert. Sapkát is, ha már csak tizenöt fok van. Igen, társadalmunk azokat a gyerekeket szereti igazán, akik jól adaptálhatók az időjárási körülményekhez. Mérsékelt égövön élni elég nagy kihívás, no de mit szóljanak az eszkimók.

Társadalmunk nagyon szereti a cserfes gyerekeket, akik mindig hangosan köszönnek, és válaszolnak a kérdéseire. Azokra a kérdésekre, amelyeket egyébként társadalmunk közvetve a gyerek mellett álló felnőttnek céloz, mert társadalmunkat a felnőttek érdeklik igazán, pontosabban az, hogy mit szól majd a többi felnőtt. Társadalmunk csak azokat a gyerekeket szereti, akiknek a szüleit szereti. Fontos, hogy a cserfes gyerek csak addig legyen kis poénos, beszédes, amíg kell, egy mondattal se tovább, mert az már társadalmunk számára fárasztó, zavaró. Társadalmunk szerint a nem köszönő, hallgatag gyerek szemtelen, mi több, fogyatékos: nincsen neki nyelve. Ha ugyanez a gyerek nyitott kabátot visel szeles időben, az már túlmegy minden határon.

Társadalmunk leginkább a kisgyerekeket szereti. Számukra játszótereket létesít, kedveskedik, viccelődik velük két percig, ha néha látja őket. Olykor megengedi nekik, hogy leüljenek a buszon. Előreengedi őket az orvosnál, a számlasorban, ha jó a kedve. Mindezek alapján társadalmunk úgy látja, mindent megtett annak érdekében, hogy a tíz éven felüli gyerekek megfeleljenek az elvárásainak. Ha társadalmunk a nagyobb gyerekekhez szól, számon kér vagy nevel. Őket már nem kényezteti, nem épít számukra a közelben mondjuk pingpongasztalokkal, foci- és biciklipályákkal tarkított játszóhelyeket, e tevékenységek megoldását a gyerekek találékonyságára bízza. A lényeg, hogy ne használják a kicsik játszótereit, ne focizzanak az ablak alatt, ne kiabáljanak sehol, és ne tapossák le a füvet. De ne legyenek szobalakó penészvirágok sem, mert ott a számítógép, társadalmunk ősi ellensége.

Társadalmunk ellenzi a gyerekmunkát, kiszolgálja a gyerekeket, tanulni tessék. Tessék tanulni! Csakis tanulni. Társadalmunk nem szereti a rossz tanulókat.

Társadalmunkban, írják a lapok, manapság akár huszonöt évig is szabad gyereknek lenni.

Szárnyaszegett gasztroangyalok

Bár szokások vezérelték, milyen bátor volt azért századokkal ezelőtt népdalhős felmenőnk, aki nem szokott kalickában hálni, csak zöld erdőben járni: simán megkóstolta a fenyőmagot (na jó, lehet, hogy közben madár volt, s úgy könnyű, de az is lehet, hogy csak szárnyalt szabadon, szerelmesen, ki hogy érti, ugye). Nem tudom, a mai erdélyi ember ezt meg merné-e tenni. Nem a szárnyalást, a kóstolást.

Mert valahogy úgy látszik, jó sok erdélyi ember nem kóstolgat összevissza: gyanakvóan néz az új ételre, s ha fizet érte, adjanak nagy adagot a pénzéért, hogy legalább lakjon jól. Ne valami himihumi foltot a tányér közepén. Erdélyi ember nem francia, nemcsak a pacatál, de a kagyló, csiga, rák is mind Trianon neki.

Erdélyi ember óvatos, belegondol a dolgokba, s szalmakrumplit rendel rántott hússal, ha néha vendéglőbe megy, abban biztosan nem fog csalódni. De lehet, hogy még jobban belegondol, s inkább megsüti otthon, mert az jobb is, olcsóbb is, fel sem kell öltözni, odamenni, s várni másfél órát feszengve, amíg kihozzák. Erdélyi embernek nagy választási lehetősége nincs is az átlagos erdélyi vendéglőben. Ha gondolatban felelevenítjük az általános étlapot, négy-ötféle levest (hús-, húsgombóc- és pacalleves, parasztcsorba, csülkös bableves), pár főételt (köret szigorúan rizs és krumpli), úgy háromféle desszertet (nagyipari fagylalt, palacsinta, somlói galuska) látunk lelki szemeinkkel. (S felét éppen akkor nem tudják felszolgálni.) A nehezen változó Vendéglői Menüt vélhetőleg a szocializmusban írták meg.

Az erdélyi háztartást is igencsak áthatja néhány általános eszme. Ott van például a tejföl eszmeisége. A tejföl alapgondolat, a konyhaművészet mindenhatója, az elfogadás, az odatartozás, az összetartás kifejezője. A tejföl olyasvalami, ami oda jár, amit nem lehet megkerülni. Próbáltak meg valaha a szakács jelenlétében nem tenni tejfölt a töltött káposztára? Ne is próbáljanak. Nem tenni tejfölt a paszuly- és más levesek többségébe, a káposztás-húsos ételekre főbenjáró bűn, a lázadás tetőfoka. Forradalom. Fegyverropogással járó háború. Ha nem teszünk tejfölt egy olyan ételbe, amelybe tejföl jár, erre valaki percenként fog emlékeztetni. Mert anélkül nem jó az étek. Egyszerűen nem lehet jó.

Aztán – a teljesség igénye nélkül – megemlíthetjük például a kenyér generációkra átörökített eszmeiségét is. Megvan, hogy mihez szoktunk feltétlenül kenyeret enni, ezt a tudást otthonról hozzuk. Ám sokan ma már kénytelenek lemondani a korlátlan kenyérevésről, s ennek rettenetét, kollektív tragikumát mindannyian átérezzük. Az erdélyi embert megcsonkítja, önmaga megélésében korlátozza egy szénhidrátmentes diéta, arról már nem is beszélve, mennyi megjegyzést, firtató kérdést kell elviselnie annak odahaza, aki nem eszik kenyeret. Nem enni kenyeret bizonyos ételekhez az erdélyi ember számára olyan, mint mondjuk fél lábon ugrálva felmenni az udvarhelyi Szent Miklós-hegyre. Nem normális dolog.

A kollektív szokásrendet belső szokások teszik még szigorúbbá. Egy olyan háztartásban, ahol nem szoktak például gombás zakuszkát főzni, ott nem is fognak. Ott a gomba sütve jó, lehetőleg túróval vagy paprikásnak, ismernek valakit, aki evett gombás zakuszkát, de az is azt mondta, hogy rettenetes. Na, ők azelőtt sem főztek gombás zakuszkát, de azután sem fognak. És ugyanígy: ahol nem szoktak fahéjas palacsintát enni, csombort tenni a hordós káposztába, hagymakarikát a rakott krumpliba, paprikát a házi kolbászba, ott bizony jó eséllyel egyszer sem fognak. Apropó házi kolbász: nagy téli ünnepünk, a disznóvágás valóságos belső gasztrotörvénykönyveket követ – a legkisebb elhajlást sem engedélyezik a munkálatokat levezénylő asszonyok. Semmi sem lehet másként, csak mindig ugyanúgy, még akkor sem, ha esetleg már évek óta senkinek sem ízlik igazán valamely végeredmény.

Mi tagadás, gyakorta önmaguk és egymás szárnyát szegik mifelénk a gasztroangyalok.

Tartalom

I.

Olyan tökéletes

Szereti a házimunkát

Ő már csak a férjével

Nevelni kell a férfit

Mi látszik a házasságból?

Kifog rajtam az állatvilág

A kismotort is visszük, ugye?

Szereplünk az óvodában

Anyuka szép ünnepe

„Editkével illatoztunk éhesen”

Egy erdélyi nő szilveszterei

Dúl itt, kérem, a nemiség

Narancsbőr, jövőd záloga

Ha szimatol az óriás – egy 21. századi nő emlékirataiból

Az aktív pihenés – felmérő dolgozat

Várakozás

Boldogság juszt is a tiéd

Egyfajta életút

Illúzió

Meccs van, babám!

Milyen neked hazamenni?

II.

Búcsú a Daciától

Szereti a gyerekeket

Szárnyaszegett gasztroangyalok

Nyaralásneurózis

A pénz beszól

Janikkal az élet

Az erdélyi magyar kulturális rendezvény forgatókönyve

Az erdélyi magyar ünnepi beszéd

Közhely-kalendárium erdélyi magyar újságíróknak

A mi szerelmünk más

Kisebbség a mellényzsebben

Nálatok rend van-e vajon?

Félkészenlét

Időrobbanás

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Felelős szerkesztő Péter Abigail
Korrektor Szenkovics Enikő
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borítóterv Szentes Zágon
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 268 9

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia text – SIL Open Font Licence
Mukta – SIL Open Font Licence