Charlotte botránya

SZENVEDÉLYES ÉJSZAKÁK

BOOK HAT

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Charlotte botránya

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Utószó

Ebony Oatenről

Charlotte botránya

Eredeti cím: Scandalous Charlotte

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

Charlotte botránya

Elég mélyre temette a titkát ahhoz, hogy túléljen. Most pedig ott áll a templom főhajójában, és így szólítja: nénikém.

Charlotte, a megözvegyült Lady Durham, minden ébren töltött óráját a tökéletes hazugság felépítésének szentelte — és már majdnem elhitette magával, hogy működik. Kisfiát szem előtt, mégis rejtve tartja egy diszkrét londoni klub falai között, botrányos titkát zárt ajtók és elfordított tekintetek mögé száműzve. A nagynénjének mondja magát. Azt hajtogatja, hogy ez elég. Elégnek kell lennie. Aztán unokatestvére esküvője a lehető legrosszabb módon ütközteti össze a két világát — és a férfi, akit az ágyába engedett, sokkal többnek bizonyul, mint az a készséges lakáj, akinek hitte.

Elbűvölő, bosszantóan jól bánik a fiával, és neki is megvannak a maga titkai. August minden együtt lopott éjszaka után végignézte, ahogy Charlotte távolságot tart, és azzal áltatta magát, hogy a nő hidegsége önvédelem, nem közöny. Tévedett abban, ki is Charlotte valójában. Charlotte pedig tévedett abban, ki ő. Most pedig egy téves személyazonosság, a láthatáron fenyegető érdekházasság, és egy dühös matróna, aki egy zsúfolt ebédlőn át mutogat vádlón, mindent darabokra készül tépni, amit Charlotte feláldozott azért, hogy megvédje a gyermeket, akit nyilvánosan nem vallhat a magáénak.

A köztük húzódó társadalmi szakadék óriási. Az ellenségeik könyörtelenül közelednek. És a történet középpontjában álló titkos gyermeknek egyre kevesebb helye marad, ahol elrejtőzhet.

Képes lesz Charlotte megvédeni a fiát, a szívét és gondosan felépített világát — mielőtt a régenskor társaságának farkasai mindhármat széttépik?

Fejezet 1

A titok olyasmi, amit egyszerre csak egy embernek mond el az ember.

MRS SKARSGARD

London, 1819. december

Charlotte, Lady Durham olyan titkot őrzött, amelyet megígért néhai férjének, hogy magával visz a sírba. Ahogy múlt az idő, és az ő kis titkuk egyre csak nőtt, sőt immár beszélni is tudott, az ígéret betartása lehetetlen feladattá vált.

A kisfiú annyira hasonlított az apjára, hogy ha a Wentworth család valaha találkozna vele, azonnal felismernék.

Ezért Charlotte mindent megtett azért, hogy ez a ficánkoló, imádni való és igen, beszédes titok soha ne kerüljön a Wentworthök szeme elé.

Otthonos kis fészket teremtett neki a The Soho Clubban. Ez a zártkörű klub szentély volt, ahová néhai férjének kapzsi, hazug, irányítani vágyó és látványosan balesetekre hajlamos családja soha nem merészkedne be.

Charlotte-ot inkább a Wentworthök balesetei nyugtalanították, mint a hazugságaik. A család úgy égette el az örökösöket, mint mások a karácsonyi fahasábokat.

Ezen a téli reggelen kis magánszobája padlóján ült. A kandallóban kis tűz égett, de inkább csak a melegség látszatát adta. Az igazi melegség odalentről, a személyzeti részlegből érkezett, valamint a könyvtárban és a társalgókban égő nagyobb tüzekből.

Charlotte épp felváltva rakosgatott kockákat egymás tetejére titkos fiával, Tobiasszal, aki mit sem sejtett minderről.

A kisfiú vidáman szorongatta kezében a fakockát, a szeme csupa pajkosságtól csillogott.

„Tedd a tetejére, Tobias" - biztatta Charlotte, hogy szépen rakja fel. „Építsd magasabbra.”

„Tetejére." - mondta Toby. Megint kuncogott, jó előre jelezve a szándékát. Egyetlen lendítéssel lesöpörte a kockákat, amelyek szétszóródtak a padlón.

Aztán hátravetette a fejét, és örömében felsikoltott. „Becsaptalak!”

Igen, milyen mulatságos volt együtt játszani vele, és színlelni. „Ho ho, már megint becsaptál." Charlotte összeszedte a kockákat, hogy újrakezdjék a játékot. „Lássuk, most milyen magasra tudjuk rakni őket. Most nem borulnak le."

„Nem bo-ul le." - bólintott.

Charlotte változtatott a játékon. „Most te kezded…”

Az a pajkos vigyor máris visszatért az arcára. Amikor rá került a sor, hogy feltegye a harmadik kockát, már előre nevetett.

„Semmi döntögetés." - emlékeztette Charlotte.

„Semmi le…" - meglendítette a karját, és ledöntötte az alig álló tornyot - „…döntés!"

Megint úgy nevetett, mintha ez volna a világ legmulatságosabb tréfája.

Milyen könnyű volt őt megnevettetni, és milyen gyakran tudta ugyanazt a tréfát újra és újra megismételni, mintha minden alkalommal újdonság lenne. Milyen egyszerű dolgok szórakoztatták. És milyen rettenetes aggodalmak maradtak távol a gondolataitól - és távol is maradnak, ha Charlotte-on múlik.

Kopogtak az ajtón.

„Tessék." - szólt Charlotte.

Brabham, a The Soho Club egyik lakája lépett be, és biccentett Charlotte-nak meg Tobiasnak.

„Most pakolj el, Tobias." - mondta Charlotte. „Brabham levisz a konyhába, hogy aludj egyet."

Tobias lebiggyesztette az alsó ajkát.

„Nem akarok aludni.”

Charlotte összeszedte a kockákat, és visszatette őket a dobozukba. „Minden okos kisfiú alszik délután, és utána még több csínyt tud kitalálni másoknak."

Ez megváltoztatta a kisfiú véleményét. Előrelendült, és Charlotte nyaka köré fonta a karjait. „Később találkozunk, Sharlo néni.”

Charlotte nehezen nyelte le a torkába nőtt gombócot. Saját fia számára csak „néni" lehetett, hogy megvédhesse őt. És ettől nem sajgott kevésbé a szíve minden egyes alkalommal, amikor ezt hallotta.

Tettetett egy tüsszentést, hogy gyorsan megtörölhesse könnyező szemét. Aztán a jóképű lakáj felé fordulva így szólt:

„Köszönöm, Brabham. Ha visszajön, hozna egy kis teát?”

„Természetesen. Jöjjön, Tobias.”

A mai hírlap valóban tele volt szörnyű hírekkel. Újabb Wentworth férfi, a legutóbbi Durham vikomtja, elhunyt. Őszintén szólva, olyan ügyetlen banda voltak, csoda, hogy bármelyikük megérte a szaporodóképes kort. Ez itt elment lovagolni, ahogy szokás, és azt hitte, lovának sikerül átugrania egy sövényt.

A lónak nem sikerült átugrani a sövényt. Hirtelen megállt és oldalra fordult, kilőve a kilencedik Durham vikomtját a végzetébe.

Micsoda ostoba dolog volt tőle ilyen zord időben. A hírlap szerint Durham vikomtja egy negyedik lánygyermek születését ünnepelte. Charlotte rémületére összeadta, amit a családról tudott, és arra a következtetésre jutott, hogy elfogytak a fiaik.

Az övét viszont biztosan nem kapják meg. Ő biztonságban volt a konyhához közeli meleg kis kuckójában, ahol a személyzet gyakran csúsztatott neki falatokat, amiért mosolygott rájuk.

Ismerős kopogás – három-kettő ritmusban – hallatszott az ajtón. Háromszor kopogott a padlódeszkára válaszul.

Brabham lépett be, teás tálcát cipelve. Még mindig a lakájegyenruháját viselte, bár a parókája ferdén állt.

Charlotte elmosolyodott. „Baj van odalent, a személyzeti részen, jó uram?"

„Semmi baj, milady" - mondta, miközben letette a tálcát a kis asztalra. „Az az unokaöccse megpróbálta ellopni a hajamat."

Egyenesen felállt az ablak mellett, ahol a kinti vizenyős fény sziluettet rajzolt ferdén ülő parókás fejéről. A nehéz szürke égbolt nyomorúságos időt jelzett odakint.

Charlotte a kandalló felé nézett, és Brabham megértette. Két darab szenet tett rá, hogy melegen tartsa a szobát.

„Mrs Skarsgard azt mondta, keserűen hideg telet jósolnak" – mondta.

Újabb jó ok arra, hogy Charlotte itt tartsa magánál a drága Tobiast, ahelyett, hogy a Wentworthék hatalmas, de rendkívül hideg vidéki birtokán lenne. Még csak nem is volt biztos benne, hogy a Wentworth gyerekszobában van-e kandalló. Talán ezért nem élnek sokáig? Mire elérik a húszat, már megfagytak.

„Tobias okozott valami gondot?"

„Semmit" – mondta Brabham, felpiszkálva a tüzet, hogy melegen tartsa a szobát. „A szakácsnő megígérte, hogy melegít neki tejet, és önként bemászott a kuckójába."

A kuckó inkább egy polc volt, de meleg és tökéletes méretű volt neki. Ahogy nő, Charlotte-nak alternatívát kell majd találnia. De egyelőre senki sem bánta a klubban. Sokan még kedvelték is a fiút, Mrs Skarsgardot is beleértve.

„Tessék" - Brabham a barátságos lángokat szemlélte. „Ez melegen tartja majd."

Charlotte hátát az ajtónak nyomta, majd bezárta. „Nem hagyhatjuk, hogy megfázzunk, ugye?"

Brabham felé sétált. Egyetlen mozdulattal lehúzta a parókáját, és átdobta a szobán. Halvány haja laposan omlott fürtökben a halántéka körül.

„Biztos borzalmas látványt nyújtok" – mondta, miközben gödröcske jelent meg az arcán.

„Inkább csodálatos látványt." Megfogta az arcát és határozottan megcsókolta, vágyat ébresztve a testében. Ujjai végigfutottak a haján, felszabadítva azokat a finom fürtöket. „Te gyönyörű ember."

„Nos, köszönöm, ön pedig gyönyörű" – válaszolta perzselő csókok között.

Lüktetés indult meg mélyen a hasában, ahogy teste már érezte tüzes egyesülésüket.

Kigombolta a nadrágját az elején. Egy szívdobbanás alatt a férfiassága a kezében volt, és simogatni kezdte.

Kezei felemelték a szoknyáját, majd hátrafelé tolta őt a bergère fotel felé. Feneke a puha kárpitba süllyedt, ahogy ő mélyen belehatolt.

Édes ég, Adonis volt, olyan gyorsan vitte a csúcsra, hogy majdnem elvesztette az eszét.