részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Mhairi McFarlane: Mad About You

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd.

© Mhairi McFarlane 2022

All rights reserved.

Borító © Vikki Chu

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 660 621 1

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Gimes Katalin

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Shelley Summersnek és Jennifer Leenek,
lelki társaimnak

Minden nap, amelyet megélhetsz, nagyszerű.

Önbecsülés

Prológus

– Szia, te vagy a tanú? Sam? Harriet vagyok, én leszek a fotós. – Eme kijelentés teljesen szükségtelen alátámasztásaként felemelte a nyakában lógó Nikon D850-esét. – A vőlegény itt van valahol?

Sam kétségbeesve nézett rá. Arcát fénylő, szinte mázszerű izzadság borította, mintha tojássárgájával kenték volna be, hogy majd 180 fokon aranyszínű kéreg képződjön rajta.

Fölöttébb kínos szünet következett, amely alatt Harriet azon tűnődött, vajon a fickó tud-e beszélni.

– Elment – krákogta végül Sam űzött tekintettel. Ezt azzal a megtörtséggel és hangsúllyal mondta, amelyet az emberek általában arra tartogatnak, hogy közöljék: valaki távozott az élők sorából.

– Ki ment el?

– A vőlegény! – A tanú két karját széttárva mutatott a mellette lévő üres helyre.

Harriet az órájára nézett. Tíz perc a hivatalos kezdésig.

– Hozd vissza, de gyorsan, mert mindjárt itt az ara, ő pedig sehol – suttogta sürgetően.

– Erről van szó – mondta Sam, aki úgy nézett ki, mint akin éppen érzéstelenítés nélküli lábamputációt végeznek egy kísértetjárta hajó fedélzetén, egy vihar kellős közepén. – Lelépett. Végleg.

– Mi? Lelépett? Úgy érted…?

– Úgy értem, hogy elhagyta az épületet, és nem hajlandó megnősülni – közölte Sam alig hallhatóan, miközben kidülledt a szeme.

– Mi a faszom! – sziszegte Harriet. – Elárulta, hogy… miért?

– Viccesen azt mondtam neki, hogy nem muszáj megtennie, ha nem biztos benne, ő pedig azt kérdezte, hogy komolyan gondolod?, mire én visszakérdeztem, hogy miért? Azt felelte, mert nem akarom megtenni, mire én azt kérdeztem, hogy ideges vagy?, mire ő azt mondta, hogy nem; komolyan gondoltad, amikor azt mondtad, hogy nem muszáj megtennem? Erre azt kellett felelnem, hogy igen, azt hiszem, igen, mire ő: Oké, akkor lelépek, majd kérj a nevemben elnézést…

Sam mindezt egyetlen lélegzetvétellel mondta el, és most meg kellett állnia, hogy levegőt vegyen. Mellkasára szorította a tenyerét, a makulátlan fehér ingére, és amikor elvette, egy tragikomikusan izzadt kézlenyomatot hagyott az anyagon.

– Meg kell mondanom Kitnek, hogy elhagyta. Ó, a kurva életbe!

– Biztos, hogy nem jön vissza? – kérdezte Harriet.

Sam lehunyta a szemét, és nyilván azt kívánta, bárcsak képes lenne teleportálni ebből a Leeds külvárosában lévő templomból.

– Biztos.

Harrietnek erre nem volt semmiféle protokollja. Azzal bízták meg, hogy fotókat készítsen a menyasszony készülődésétől kezdve a levesen át az első táncig. Nem ment mindig minden a terv szerint – a vőfélyek annyira berúgtak, hogy összeakadt a nyelvük a beszéd közben, a DJ-k a zeneszám cenzúrázatlan verzióját játszották, egyszer pedig a csokiszökőkút romlott el, és mintha szárított kutyaeledellel elegy tisztítatlan szennyvíz jött volna belőle. Ám a frigy mindig megköttetett. Elszökött férjjelöltről szó sem volt, ami a válságokat illeti.

– Szólt a papnak? – kérdezte Harriet halkan, széles műmosollyal, hátha figyelik őket.

– Igen. Legalább neki szólt – bólintott Sam.

– Hol van most a pap?

– Hátul, cigarettázik.

– Micsoda? A lelkészeknek egyáltalán szabad dohányozniuk?

– Nem tudom, de tekintettel a körülményekre, nem éreztem úgy, hogy megtilthatnám neki.

Harriet bólintott. Isten joga, hogy ítélkezzen.

– Én tehetek róla? A hülye szövegem, hogy nem muszáj megtennie?

Sam úgy nézett ki, mint aki mindjárt elsírja magát.

– Nem – nyugtatta meg Harriet nyomatékos suttogással. – Ez nem éppen olyasmi, amihez elég pusztán a szuggesztió ereje.

– Kit elé kellene mennem, nem? – kérdezte Sam. – Rosszabb lesz, ha eljut az ajtóig?

– Jesszusom, határozottan – helyeselt Harriet. A nyilvános megaláztatás elviselhetetlen lenne az ara számára, ahogy ott áll a násznép előtt talpig fehérben. Ha ugyanakkor szembesülne a helyzettel, amikor ők. Az a Kristina, aki felfogadta Harrietet, nem tűnt olyan típusnak, aki bármilyen csalódást jól viselne, nemhogy egy katasztrófát. Apró volt, akár egy baba, koromfekete hajjal és magabiztos, már-már gőgös modorral. A vőlegény túl elfoglalt volt ahhoz, hogy a tervezési fázisban találkozzon Harriettel, aki most azon tűnődött, vajon ez már egy jel volt-e.

– Ha tuti biztos, hogy nem jön vissza.

Sam arca pánikot és gyötrelmet tükrözött.

– Nem fog.

– Nem tudom elhinni, hogy ezt tette veled. És Kristinával – mondta Harriet, tudatában lévén annak, hogy ez egy kissé furcsa kijelentés tőle, tekintve, hogy sosem találkozott azzal a szemétládával. Vadidegenként nem tudom elhinni, hogy így viselkedik!

Hátrapillantott a jókedvű, várakozó zsongásra mögöttük, és a vendégek nevében is rosszul érezte magát.

– Kikísérlek – mondta, mire Sam hálásan bólintott.

Lehajtott fejjel, céltudatosan mentek végig a padok közötti folyosón, ki a templomkertbe és le az ösvényen, a mohalepte sírkövek között. Az úthoz érve Harriet megpillantott egy fehér Rolls-Royce-t, ahogy épp megáll a járda mellett, és fizikai rosszullétet érzett. Szegény, szegény Kristina.

És szegény Sam. A férfi nagyot fújt, ujjaival már-már beletúrt a hajába, aztán mintha hirtelen eszébe jutott volna, hogy zselével lapította le a rakoncátlan fürtjeit.

– Nem a te hibád – vigasztalta Harriet, mire Sam bólintott; már nem volt képes beszélni.

– Kívánj nekem szerencsét – nyögte ki végül elvékonyodott hangon, miközben elindult.

– Sok szerencsét – mondta Harriet halkan, bár amint a szavak ott lebegtek a levegőben, durván ízléstelennek hangzottak.

Rájött, hogy még csak látni sem bírja a pillanatot, amikor a menyasszony összeroskad, és egyértelmű volt, hogy az ő szerepe ezen a napon véget ért. Fürgén elindult az ellenkező irányba a járdát borító cseresznyevirágok között, tekintetét a piros Doc Martensére szegezve, és csendben számolta a lépéseket, hogy lefoglalja az elméjét: egy – kettő – három – négy – öt – ha…

Sikoly hasított a levegőbe, mire Harriet megtorpant; a szíve hevesen kalapált.

Megfordulva látta, ahogy Samnek egyenesen az arcába vág egy százhatvan centi magas, elefántcsont szaténból készült, gyönyörű, sellővonalú ruhát viselő nő.

A férfi vérző orrát szorongatva hátratántorodott. A menyasszony apja úgy szállt ki a kocsiból, akár egy szafariparkból szökött gorilla, és kezdetét vette az ordítozás.

1.

Egy hónappal később

– Felolvasnád még egyszer az étlapot? Tökre kiment a fejemből, mi lesz a főétel – mondta Jonathan, miközben csillogó, ezüst Mercedesével lendületesen bevette a kanyart, veszedelmesen közel egy terméskő falhoz.

Harrietet mindig meglepte, hogy Jon vezetési stílusa teljesen eltér jellemének minden más aspektusától. Kormánnyal a kezében a szelíd, óvatos férfi hivalkodóvá, sőt pimasszá változott.

Harriet feloldotta a telefonját, a megfelelő oldalra görgetett, és hangosan felolvasta.

– Érlelt yorkshire-i szarvashús… sárgarépa… medvehagyma… miszós kesudiókrém.

– Mi is az a medvehagyma? És az igazat megvallva, a miszós kesudiókrém mibenlétét illetően is elég bizonytalan vagyok.

– Ha belegondolok, hogy az élelmiszeriparban dolgozol…

– Nem a miszós kesudiókrémeknél.

Harriet rábökött a kijelzőre, hogy ráguglizzon a medvehagymára, miközben szabad tenyerével egy pillanatra nekitámaszkodott a kocsiajtónak, hogy elűzze a rosszullétet.

– Az amarilliszfélék családjába tartozó hagymás, évelő, virágos növény. Valami fokhagymaszerű dolognak hangzik.

– Jó. És szóltunk nekik a különleges körülményről?

Allergiás a salátára. Harriet néha úgy gondolta, hogy ez Jon három szóban. Ki a fene allergiás a salátára? Képzeld el a szégyent a halottkémi szemlén. A halál oka: radicchio.

– Anyád azt mondta, hogy ő majd szól.

És ha úgy dönt, hogy letagadja, itt vannak bizonyítékul az sms-ek.

Harriet úgy kezelte az anyósával való kapcsolatát, mintha Churchill háborús bunkerét vezetné. Ha Jacqueline Barraclough a környéken volt, az ember az egyik szemét nyitva tartva szundikált.

Visszadugta a telefonját a táskájába, miközben a lejátszó hangerejét állítgatta – épp az Everything But The Girl Missing című száma szólt.

– Igazából tekerhetnénk rajta, Hats. Kezd fájni a fejem – panaszolta Jon.

– Persze, állj félre egy pihenőhelyen.

– Tessék?

– Tekerhetnénk. Mindegy, ne is törődj vele.

Jon zavart pillantást vetett rá. Ő is azok közé tartozott, akik azt hiszik, hogy remek a humorérzékük. Pedig az övé inkább olyan volt, mint egy betörésjelző: lehet, hogy működött, ha bekapcsolta, ám erről gyakran elfeledkezett.

– Tudod, John F. Kennedynek naponta többször kellett szexelnie, különben megfájdult a feje – mondta Harriet.

– Kényelmetlen lehetett, tekintve, mennyi munkája volt. Az ibuprofén nem volt neki elég jó? – kérdezte Jon.

– Nem, csakis Marilyn Monroe-val érte be.

– Aha.

Harriet látta, hogy bosszantja a férfit. Ilyesmiket nem mondhatott a nyársat nyelt szülei előtt, márpedig már közel jártak ahhoz, hogy belépjenek a bolygójuk légkörébe. Jon, aki máris résen volt, azt akarta, hogy ennek megfelelően viselkedjen. Mint egy színész, aki belebújik a szerepébe a forgatáson, mielőtt felhangzik a „felvétel” kiáltás.

– Feltételezem, csirkefalat lesz, és sült krumpli Joffrey Baratheon1 kedvéért – jegyezte meg Harriet.

Jon vetett rá egy oldalpillantást, és elhúzta a száját.

– Annyira azért nem gáz. Mindjárt tizenkét éves lesz, belép a felnőttkorba! Gyerekként mindenkinek lehet egy kellemetlen korszaka.

Harriet lenyelte a további mondandóját, mert Jon anyja, Jackie, az apja, idősebb Martin, a bátyja, ifjabb Martin, a felesége, Melissa és a tizenegy éves fiuk, Barty (Bartholomew, amikor megdorgálták, ami Harriet szerint túlságosan ritkán fordult elő) mindannyian egy hosszú, folyamatos, kellemetlen korszakukat élték.

Jon egy furcsa mentális térben élt, ami a családját illeti – sosem tagadta, hogy abszolút seggfejekként viselkedtek, mert elég nehéz volt az ellenkezőjét színlelni. De soha nem tudott olyan messzire menni, hogy rosszindulatot tulajdonítson nekik, ami miatt Harriet szerint esélye sem volt megérteni és kezelni őket.

Mindig jót akartak.

Jon szerint mintha a valódi személyiségük lebénult volna, tekintettel arra, hogy tragikusan képtelenek voltak kimutatni a bennük rejlő jóságot.

– Mindjárt ott vagyunk – pillantott Jon a műszerfalon lévő órára. – Egy óránk marad, hogy lezuhanyozzunk és átöltözzünk, aztán igyunk egy gin-tonikot a bárban.

– Jól hangzik – mondta Harriet hallgatólagos békülékenységgel, mire Jon arca felragyogott.

A szülei negyvenedik házassági évfordulója alkalmából Jon a rá jellemző nagylelkűséggel mindannyiuk számára vacsorát és éjszakai szállást foglalt egy vidéki szállodában a Dalesben.

Harriet a szokásos rettegéssel egyezett bele, de hát az ember nem választhatja meg a pasija családját. És azt sem akadályozhatta meg, hogy Jon ilyesmire pazarolja a tekintélyes fizetését.

„Az ember nem viheti magával a sírba a pénzét, Hats”, mondta, megborzolva a lány haját.

Jon egy szupermarketlánc részlegigazgatója volt, és exkluzív készételek fejlesztésével foglalkozott. Harriet legjobb barátnői, Lorna és Roxy Szaft kapitánynak hívták, amit ő cseppet sem talált viccesnek.

Nemcsak a szaftért vagyok felelős, hanem az összes mártásért és minőségi zacskós fűszerért!, füstölgött, félve, hogy ezzel csak fokozza a jókedvüket.

Harriet soha nem tapasztalta meg úgy a pénzt, ahogy Jonathan. A férfinak minden hónapban hatalmas hótorlaszokként landolt a számláján, és ormótlan, csatornát eltömítő zsírhegy nagyságúra tudott dagadni, ha nem kezelte hatékonyan, Parker Knoll bútorokkal, költséges étkezésekkel és ötcsillagos hétvégékkel.

Jon tiltakozása ellenére Harriet rendes bérleti díjat fizetett neki, mióta beköltözött a Roundhayben álló villájába. Megőrizte az alapvető normalitást, és a legtöbb dologért nem hagyta, hogy a férfi fizessen – volt neki saját jövedelme, olyan életmódja, amelyet megengedhetett magának, és önbecsülése, de Jon pazarlásával ez olyan volt, mintha egy közös fürdőkádban megpróbálná elkülönítve tartani a forró vizet.

Az elmúlt két évben az együttélésük bevezette Harrietet a jó életbe. Lehet, hogy pénzen nem lehet boldogságot venni, ám attól még hangulatjavító, az életet megváltoztató, függőséget okozó szer. Nemcsak örömöt lehet vele vásárolni, fedezte fel Harriet, hanem könnyedséget, türelmet, kényelmet is. Egyfajta derűs szemléletmódot és súrlódásmentes létet, ahol a pénz bőkezű alkalmazásával mindig el lehet egyengetni a nehézségeken átvezető utat.

Az ünnepség eredeti helyszínének kiválasztásakor például ifjabb Martin és Mel a kényelmetlen hely miatt panaszkodott, Jon apja pedig a divatos „növényalapú” konyha ellen emelt kifogást. („A fotókon az ételek úgy néztek ki, mint amit a chesteri állatkertben a majmoknak hajigálnak!”) Jon pedig egyszerűen áttette a foglalást egy másik szállodába, anélkül, hogy megnézte volna, mennyibe kerül. Mindenkinek elégedettnek kell lennie, ez volt a hitvallása, és mivel módjában állt megteremteni ezt az elégedettséget, meg is tette.

Harriet mindig azt mondta magának és másoknak, hogy Jon hihetetlenül, már-már nevetségesen kedves fickó. Akkor hát, tekintve az egyre erősödő kételyeit, ő micsoda?

2.

Áthajtottak a kapuoszlopok között, amelyek tetején kőbaglyok kuporogtak, és a szelíden kanyargó felhajtót követve leparkoltak a hatalmas, kőből épült vidéki szálloda előtt. A csípős, korai szürkületben meleg, aranysárga fény áradt az ólomüveg ablakokból a fehér abroszos piknikasztalokkal tarkított makulátlan pázsitra.

Jon anyja lépett ki a főbejáraton, és elindult feléjük. Harriet szíve összeszorult, mert elkerülhetetlen volt, hogy ők érkezzenek meg elsőként. Jon apja az a fajta ember volt, aki már hajnalban elindult, bárhová mentek.

Jacqueline cukorkarózsaszín csíkos, felhajtott gallérú blúzt viselt gyöngysorral, hozzá fehér farmert, és ahogy kisöpörte arcából a tökéletesre szárított frizuráját, korallszín bogarakként csillogtak a frissen manikűrözött körmei. Mindig tökéletesen ápolt volt, és az ezüstszőke hajában világító hófehér csík egy Disney-rajzfilm gonosz női szereplőjével tette hasonlatossá, ami Harriet szerint nagyon is illett hozzá. Cserébe az asszony alig leplezte rosszallását Harriet „sajátosan fiús stílusa” (© Jacqueline) miatt.

Miután először találkozott velük, Harriet épp Jonathan mellett ült, amikor az kapott egy sms-t az anyjától. Nagyon jellemző, hogy nem volt benne sem annyi fondorlat, sem annyi józan ész, hogy ne előtte nyissa meg.

Kedves lánynak találtuk Harrietet, JJ. Rettentően csinos arc, mint azé a mellékszereplőé a detektívsorozatból, amiben a férfinak szájpadhasadéka van. De mi a fenének hordja azt a rémes szemüveget?! Utoljára Eric Morecambe viselt ilyet! Milyen kár! Mivel a kontaktlencse széles körben elérhető, az ember azt feltételezi, hogy valamiféle mogorva feminista nyilatkozatnak szánja.

– Mi a…! – kiáltott fel Harriet, majd a szájához kapta a kezét, hogy ne köpje ki a BBQ-ízű csipszet. – Mi a baj a szemüvegemmel, és miért ír ilyeneket?

– Gyönyörűnek tart! – mondta Jon elpirulva, amit Harriet először zavarnak vélt, de később rájött, hogy a férfi valójában elájult attól, amit az anyja dicséreteként értelmezett.

– Csak azért mondja ezt, hogy keményen rámenjen a „pápaszemes feminista madárijesztőre”, Jon. Ez amolyan „fizess húsz pennyt, hogy használhasd a vécét” húzás.

– Te tényleg nem tudsz mit kezdeni a bókokkal, igaz? – kérdezte Jon, abszurd naivitással.

Harriet felhagyott azzal, hogy megpróbálja lefordítani neki. Mintha egy alvajárót próbálna valaki felébreszteni.

– Végre! – mondta Jacqueline, amikor kikászálódtak a kocsiból, kiegyenesítették az elgémberedett végtagjaikat, és kínosan vigyorogtak. – Már épp azon voltunk, hogy kiküldjük a keresőcsapatokat!

Jon és Harriet nem késett el.

– A B6160-ason akadt egy kis dugó – magyarázkodott Jon. – Szia, anya! Milyen a szállás? Elfogadható?

– Jó, bár a bátyád megkérte őket, hogy cseréljék ki a párnáit, mert kőkemények.

Persze hogy megkérte. Ifjabb Martin, egy kidüllesztett mellkasú, humortalan, kis ember, aki egy felfuvalkodott galambra hasonlított, mindig panasszal indított, hogy egyértelművé tegye, felsőbbrendű a környezeténél. Harriet azt gyanította, kedvére van, hogy Jon állja a számlát, ugyanakkor roppant bizonytalan is emiatt.

– Harriet, hogy vagy? – gügyögött Jackie azzal a furcsán gunyoros hanglejtéssel, ami a mesterkélt emberek között jó modornak számít.

– Nagyon jól, köszönöm. És te?

– Ó, tudod. Nem panaszkodhatok.

Fogadok, hogy mégis.

Harriet kezdetben nagyon igyekezett megszeretni Jackie-t. Egyszer, miután túl sok bort ivott, egy csajos beszélgetés közben elmondta neki, hogy rendszertelen a menstruációja. A következő héten Jackie felhívta Jont azzal, hogy el kellene küldenie Harrietet egy termékenységi vizsgálatra.

– Bejelentkezünk, felmegyünk átöltözni, és hatkor találkozunk a bárban, jó? – mondta Jon.

– Remélem is, hogy átöltöztök! – jegyezte meg Jacqueline tettetett vidámsággal, fájdalmas pillantással mérve végig Harriet szokásos pólóját, farmerját és Doc Martensét. – Mondd, hogy csomagoltatok valami elegáns holmit is!

– Mindig elegánsan öltözködöm, anya! – tiltakozott Jon, aki meg volt győződve arról, hogy ez inkább anyai fontoskodás, mint Harrietnek címzett nyílt gúnyolódás, amit Jacqueline nagyon kevéssé leplezett azzal, hogy úgy tett, mintha mindkettőjükre célozna.

Bármennyire emlékeztette is magát arra, hogy Jon családja egy próbatétel, Harrietet mindig újra és újra lenyűgözte a családtagok iszonytató tulajdonságainak sokfélesége. Az a méretes adag Bombay Sapphire nem érkezhetett elég korán.

Az „Uradalmi szoba” sokkal inkább a kelet-londoni Dalstonban lehetett volna, mint a Dalesben. A vidék és a város találkozása volt: William Morris gyümölcslopó rigóival díszített takaró az ágyon és modern csillárként egy nyaláb zsinóron lógó meztelen Edison-izzó. A márványkandalló mellett hatalmas, szabadon álló rézkád díszelgett, hozzáillő kancsóval, mint valami kellék egy korábbi század nélkülözését idéző hóbortos szerepjátékhoz. A falak a füstszürke drámai árnyalatát viselték, kontrasztot alkotva a krétafehér szegélylécekkel.

Harriet a munkájának köszönhetően otthon volt a puccos szállodákban, de ez még azok között is kivételesen fényűzőnek tűnt. Az a fajta helyszín, amelyet szinte kötelező feltölteni az Instagramra egy hangulatszűrővel, #igenköszönöm vagy #maiiroda felirattal. (Harriet elutasította az Instagramot. „Mintha a szabadidőmben dolgoznék” – mondta legjobb barátnőinek, Lornának és Roxynak, amikor azok biztatták, hogy csatlakozzon.)

– A fenébe, Jon, ez egy vagyonba kerülhetett! – fakadt ki, miközben pörgetve megállította a gurulós bőröndjét, majd rögtön meg is bánta a szavait, amelyek inkább kissé durvának és mohónak, mintsem hálásnak tűntek. Pedig annak kellett volna lennie.

– Nos, nem a Trivago árai, de hát az embernek nincs mindennap negyvenéves házassági évfordulója!

Harriet teste megfeszült, miközben figyelte, ahogy Jon azt a dolgot csinálja: bárhol meglátott az éjjeliszekrényen egy doboz zsebkendőt, azonnal ki kellett vennie egyet, és elképesztően hangos trombitálással elkezdte fújni az orrát, mintha az agyvelejét próbálná az orrlyukain keresztül kipréselni. Harriet gyomra felkavarodott; olyan érzés volt, mintha jégkását kevert volna fagyos cementből.

– Annyira örülök, hogy itt vagy! – Jon magához ölelte, ő pedig viszonozta az ölelést.

– Köszönöm a meghívást – motyogta.

– Ne már, persze hogy meghívtalak! Úgy mondod, mintha csak egy függelék lennél. Te is a család tagja vagy. Jobban, mint ők.

– Hah, remélem, nem – mondta Harriet, kibontakozva a polip karjaiból –, mert akkor ez vérfertőzés lenne. Megyek, lezuhanyozom, ha nem baj.

– Csak nyugodtan – felelte Jon, elfogadva a finom visszautasítást.

A férfi nyomkodni kezdte a tévé távirányítóját. Mi ez az íratlan szabály, hogy egy szállodai szobában minden férfinak azonnal be kell kapcsolnia a CNN-t, jól felnyomni a hangerőt és zokniban az ágyra heveredve a tévét bámulni? Harriettel már számtalanszor megtörtént, hogy egy pompás lakosztály fürdőszobájában mosta a fogát, miközben az ajtó túloldalán egy hírolvasó azt harsogta, hogy az erőszak és a fosztogatások egész éjszaka folytatódtak, miközben a közösségi vezetők nyugalomra szólítottak fel.

Kinyitotta a bőröndjét, és elővette az estélyi ruháját, a tiszta melltartóját és bugyiját, némán átkozva a késztetést, amelyet Jackie váltott ki belőle, hogy csak azért is ugyanabban a pólóban jelenjen meg. Valójában nem is ugyanabban, hanem egy olyanban, amelyen a VADÁLLAT MÓD AKTIVÁLVA felirat áll, és hozzá Union Jack Crocsban.

A padlótól a mennyezetig érő, fehér, metrócsempével burkolt fürdőszobában, amely egy szexi szanatóriumra hasonlított, Harriet beállt a tányérnyi méretű zuhanyrózsából zubogó, kellemesen forró vízsugár alá. A haját laza kontyba csavarta. Elképesztően dús, vörösesszőke sörényét egyesek talán áldásnak tartották volna, ám ez azzal járt, hogy másképp nem viselhette, csak a védjegyévé vált hosszú, fonott copfban. Tizenéves korában egyszer megpróbálta rövidre vágni, de a haja úgy meredezett ki a fejéből, akár egy kusza puszpángsövény. Egy iskolai természettudományi órán mikroszkóp alatt megvizsgálták a saját hajszálukat, és az övé úgy nézett ki, mint egy búzakalász.

Miután megtörölközött, és belebújt az alsóneműjébe, felemelte a ruháját a sarokban álló, kínai mintás anyaggal kárpitozott fotelből. Fotel a fürdőszobában: micsoda eszement ötlet.

Harriet nem gyakran vásárolt ruhát, de ez a darab néhány hónapja odacsábította egy festői faluban lévő butik kirakatához. Másfél órája volt, mielőtt Andy és Annette kimondták volna a „igen”-t, így bement, hogy megtapogassa az anyagot. Persze az unatkozó eladó rögtön lecsapott rá, és határozottan állította, hogy lenyűgözően nézne ki benne, és ennyi volt.

Mély smaragdzöld kínai chőngszám volt, amely a nyakánál magasan gombolódott, és olyan szorosan tapadt a vádlijára, hogy Harriet csak tipegni tudott benne. Nem feltétlenül akart egy ennyire feltűnő ruhát viselni a mai vacsoránál, de egyrészt nem sok alternatíva akadt a ruhatárában, másrészt ez a darab majdnem kétszáz fontjába került.

Azt is el kellett ismernie, hogy az imádott fekete keretes szemüvege nem igazán illik hozzá. Dühítő módon kénytelen lesz beadni a derekát Jacqueline-nek, és kontaktlencsét viselni. Óvatosan felvitte a szempillaspirált, majd dús haját kontyba tekerte, és hullámcsatokkal rögzítette. Ide-oda forgatva a fejét, ellenőrizte művét a tükörben. Úgy nézett ki, mintha egy hatalmas fahéjas tekercs lenne a fején, de ez van. A nyakláncát, a rajta lógó apró kulccsal, amelyet mindig viselt, a ruhája alá rejtette.

A fürdőszobából kilépve azt látta, hogy Jon meztelenül áll a kádban, és a kancsóból locsolja a fejét, miközben köpködve nyeli a vizet. Harriet nem számított arra, hogy szemtől szemben találja magát egy pénisszel, amikor még ilyen fiatal az este, és egy halk kiáltással eltakarta a szemét.

– És szép jó estét neked is – mondta.

– Láttad már máskor is! – jelentette ki Jon vidáman, és egy törülközővel elkezdte vadul dörzsölni a haját, így az arca nem volt látható, miközben a hímtagja finoman lengedezett Harriet felé, akár egy szélkakas a lágy tavaszi szélben.

Jon a jó parti mintapéldánya volt – fizetőképes, megbízható. Jóképű volt, akár egy modell, magas, gondosan ápolt sötétbarna hajjal, karcsú, formás idomokkal, ártalmatlan és jól vasalt. A pénisze pedig tökéletesen megfelelő méretű. Ahogy Lorna mindig mondta, az extra nagyok csak arra jók, hogy állandó hólyaghurutot okozzanak.

Miféle szörnyeteg ne lenne elégedett egy olyan férfival, mint Jonathan Barraclough?

– Hűha! – kiáltott fel Jonathan, kegyesen a dereka köré tekerve a törülközőt, amikor elég vizet pislogott ki a szeméből ahhoz, hogy Harriet beússzon a látóterébe. – Barátnőm, a szupermodell!

– Hah. Köszönöm. – Harriet belebújt a fekete bársony magas sarkújába, amelyet egyébként csak temetésekre vett fel. Soha nem értette, hogy a kényelmes lapos cipő miért tiszteletlenség az elhunytakkal szemben. – Nem öltöztem túl?

– Egyáltalán nem. Komolyan, fantasztikusan nézel ki – bizonygatta Jon ámulva, miközben kilépett a kádból, ami nem ment minden nehézség nélkül, tekintve, hogy az akkora volt, mint a Gibraltári-szoros. – Tényleg. Hűha. Nem is értem, miért nem öltözöl ki gyakrabban, amikor ilyen káprázatosan festesz.

– Ez nem igazán én vagyok.

– De te vagy, csak nem látod magad úgy, ahogy mások látják. Állj fel, hadd nézzelek meg jobban.

Harriet zavartan felállt, miközben Jon füttyögött, és egy képzeletbeli Groucho Marx-féle szivart billegtetett az ujjai között.

– Én vagyok a legszerencsésebb fickó a világon!

Tartalom

Prológus

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Emoji – SIL Open Font License
Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral SC – SIL Open Font License
Zeyada – SIL Open Font License