EGY FONÁLJAVÍTÓ KRÓNIKÁI  I.

Maxym M. Martineau: House of Blight

Copyright © 2025 by Maxym M. Martineau

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maxym M. Martineau: House of Blight

Harper Voyager, an imprint of Harper Collins Publishers, New York, 2025

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-615-6507-75-4 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Natasha MacKenzie

Szerkesztő: Váry Orsolya

Korrektor: Kiss Regina, Szemler Zsófia

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: romantikus, fantasy

Azoknak, akik állandóan feláldozzák magukat másokért:

nem baj, ha először magatokat mentitek meg.

ELŐHANG

Amikor a csillagok fiatalok voltak, és a Nap új volt, egy makacs és hatalmas erővel rendelkező nő találkozott a Halállal egy keresztúton, pontosan délben. A fekete köpenybe burkolózott Halál mindig szívesen látta azokat, akik rátaláltak, és mindig felajánlotta, hogy válasszák ki a nekik tetsző utat.

– Ha a helyes utat választod, továbbmehetsz, én pedig hátat fordítok neked és a leszármazottaidnak. Ha rosszul választasz, akkor velem kell jönnöd.

A nő alaposan szemügyre vette a Halált. Nem félt tőle, habár tudta, hogy a szavaiban varázslat rejlik, és meg kell fontolnia a döntést.

– Mit jelképeznek ezek az utak?

A Halál rábökött a csontos ujjával az egyik útra.

– Ez egy lehetőséget, amit fiatal korodban elszalasztottál. – Rábökött egy másikra. – Ez az ismeretlen jövőt. – Végül rábökött arra, amelyik a nő háta mögött volt. – Az pedig a múltat, amitől nem tudsz megszabadulni.

A nő fontolóra vette a hallottakat. Tudta, hogy nem ő az első, aki összetalálkozott a Halállal ezen a keresztúton, és körbenézett. Egy elszalasztott lehetőség. Helyrehozhatom azt, amit elrontottam, és elölről kezdhetek mindent. Résnyire húzta a szemét. És hamarabb fogok találkozni a Halállal.

Ránézett a Halál mögött elnyúló útra. Az vezetett a Halálhoz, és az volt az egyetlen jövendölés, ami biztosan valóra fog válni.

Megrázta a fejét, és ránézett a harmadik útra. Az ismeretlen jövő. Tragikus és rövid. Vágott egy grimaszt, hátranézett a válla fölött, és tudta, hogy ha most visszafordul, akkor előbb-utóbb megint itt fog kikötni, azon az úton, ami elől nem tud elmenekülni.

– Ezek szerint minden út hozzád vezet – állapította meg végül.

A Halál elmosolyodott.

– Igen.

– Értem. Akkor holnap visszajövök.

Azzal a nő sarkon fordult, elindult visszafelé azon az úton, amelyiken megérkezett, és magára hagyta a döbbent Halált. Másnap hajnalban visszatért a keresztúthoz, feltette ugyanazokat a kérdéseket, és miután ugyanazokat a válaszokat kapta, megint visszafordult.

Ez így ment tíz éven keresztül, és a Halálnak végül elfogyott a türelme.

– Lejárt az időd – közölte a nővel, és a köpenye alól előhúzott egy kardot, amely nélkülözött minden életet és színt; fekete volt, mint az éj. – A halál elől senki nem tud elmenekülni.

A nő szemügyre vette a pengét, és felcsillant a szeme.

– Még te sem?

A Halál visszadugta a kardot a köpenye alá. Sokan feltették már neki ezt a kérdést.

– Én is meg fogok halni, de nem te fogsz elpusztítani, mert nem vagy elég erős, és nem rendelkezel az ehhez szükséges fegyverrel. Az volt a sorsod, hogy itt találkozz velem, és rengeteg időt elpazaroltam rád.

A nő bólintott.

– Értem. Akkor hadd búcsúzzak el a szeretteimtől, és utána elbúcsúzom az általam ismert élettől is.

A Halál bólintott, mert érezte, hogy a nő hozzáállása megváltozott.

– Válassz! – mondta másnap hajnalban, amikor a nő visszatért.

A nő habozás nélkül odalépett hozzá, és beledöfött a hasába egy kardot, ami a pontos mása volt a Halál köpenye alatt rejtőző kardnak.

– Ismerlek téged, Halál – morogta. – Rám vetült az árnyékod, amikor a világra jöttem, és elvetted tőlem az anyámat. Azt hiszed, nem vagyok elég erős? Nagyon tévedsz. Évek óta szemmel tartalak, hogy a megfelelő pillanatban lecsaphassak rád. Engem nem fogsz elrabolni. A te utadat választom.

A Halál döbbenten bólintott.

– Ha nem ölsz meg, én sem öllek meg téged. Válaszd azt az utat, amelyiket akarod! Örökké fogsz élni. – Benyúlt a köpenye alá, és elővett egy holdfényből készült követ. – Én csak az árnyékban tudok közlekedni. Ha ennek a kőnek a fényében maradsz, akkor soha többé nem fogsz találkozni velem.

– És a családommal és az utódainkkal mi lesz? – kérdezte a nő, miközben elvette a követ, és még mélyebbre döfte a kardot.

A pengén vörös helyett fekete vér csorgott végig, és a Halál felszisszent a fájdalomtól.

– Darabold fel a követ, és keress belőle még többet! Esküszöm, hogy ez a megállapodás az összesre érvényes lesz.

– Helyes.

A nő kihúzta a pengét a Halál hasából, és elindult azon az úton, amit a Halál nem látott, és közben mosolyogva zsebre tette a követ. A keresztúton heverő Halál keserűen megállapította, hogy átverték, és úgy döntött, hogy egyelőre meg fogja engedni a nő családjának és az utódaiknak, hogy biztonságban érezzék magukat, és türelmesen kivárja, hogy megfeledkezzenek a megállapodás hatalmáról és arról, ami kimaradt belőle.

1.

Mindig is furcsának találtam a temetőket, a halottak lakhelyét, amire a halottaknak valójában nem volt szükségük. A halottaknak semmire nem volt szükségük. A sírok és a koporsók létezése egy megelevenedett talánynak tűnt. Mi az, ami a halottak számára készült, de az élők megnyugtatására szolgál? Egy selyemmel bélelt doboz. Az Everek[1] mondtak efféléket, és habár nem állt szándékomban kapcsolatba kerülni velük, tiszteltem a szavaikban rejlő erőt.

Valószínűleg azért kedveltem a csöndes sírhalmokat, mert tele voltak fekete ürömmel.

Leguggoltam az egyik omladozó sírkő elé, beledugtam az ujjaimat a puha földbe, és gyökerestől kihúztam a sötétzöld növényt, gondosan ügyelve a leveleket borító, fehér szőrszálakra. Utána beletettem a csípőmön lógó, teletömött vászontáskába, felálltam, és tisztára töröltem a tenyerem a szűk nadrágomban. Az eladósorba került hölgyek többsége a szaténszoknyákat, a mély dekoltázst, a fodrokat és a csipkét részesítette előnyben, de velük ellentétben én nem voltam előkelő származású. Nincs semmi kifogásom a fűzők és szalagok ellen, de állandóan a földet túrtam, ezért fárasztó lett volna folyton lecserélni a szoknyákat, hogy elfogadható legyen a megjelenésem.

Ezenkívül azoknak a hölgyeknek elég jómódú volt a családjuk ahhoz, hogy délutánonként teázgassanak és pletykáljanak, én viszont nem voltam jómódú, és családom sem volt. Valószínűleg életem végéig a földet fogom túrni, és a saját síromat is én fogom megásni, de ezt egy cseppet sem bántam, mert képtelen lettem volna a willowfelli nemesekkel tölteni az időmet azért, hogy előnyös házasságot köthessek, ami majd „megment” a munkától.

Szívesebben dolgoztam meg mindenért, ahelyett, hogy egy férfi ízlésének igyekezzek megfelelni.

A temető mohos kőfala mellett nyírfák álltak, és egy darabig megpihentem az árnyékukban, mielőtt keresztülvágtam a virágos réten. A tavaszi levegőben a frissen mosott ruhák illata terjengett, mert a városlakók a tiszta égboltot kihasználva kiteregették a mosást. Vetettem egy pillantást a délutáni napra. A fivéreim néhány óra múlva haza fognak érni a közelben lévő bányákból, és mielőtt birtokba veszik a konyhát, el akartam készíteni néhány főzetet, hogy eladhassam őket holnap a piacon.

Miután megkerültem egy alacsony dombot, eljutottam a város peremén sorakozó, egyforma házakhoz. A gyöngyházszínű téglákhoz a szomszédos hegyből vájták ki a követ, a nyeregtetők pedig sötétzöldek voltak, mint a környező fák levelei. De Willowfellben a bejárati ajtók voltak a legjellegzetesebbek, amelyeket mindenki a saját ízlésének megfelelően dekorált ki. Shatterlendék ajtaja mozaikokból készült, és egy ölelkező párt ábrázolt. Lazlo és a férje egy kör alakú ajtót választott, amiben félhold alakú ablakok voltak, Hafterék ajtaját pedig fémkilincsek borították.

De a saját ajtónk volt a kedvencem, a kerete miatt, amit az apám készített, és minden egyes alkalommal megcsodáltam. Egy kőrisfa ágából faragta ki, indák és rózsák díszítették. Heteken keresztül tanulmányozta a virágokat, hogy a legapróbb részleteket is megfigyelhesse: a levelekben futó, vékony ereket, a szirmokon lévő gyűrődéseket, a bimbókat és a különböző méretű, hegyes tüskéket. Fényesre csiszolta az egészet, de nem festette le, mert számára a nyers fa is gyönyörű történetet képviselt. A szívembe belehasított a fájdalom, miközben megsimogattam a bronzkilincs mellett lévő szirmot. Minden alkalommal így üdvözöltem az apámat, amikor hazaértem. Az anyám mindig velem volt, és most is ösztönösen benyúltam a nadrágom zsebébe, és megtapogattam a hímzett bőrdarabot. Az anyám gyönyörűen hímezett, a maradék anyagokból pedig játékokat készített nekünk.

Évek teltek el a haláluk óta, mégis rettenetesen hiányoztak.

Miután bementem a konyhába, letettem a táskámat a göcsörtös és kopott asztalra, kivettem egy nehéz fazekat az alsó szekrényből, teletöltöttem vízzel, és meggyújtottam az öntöttvas tűzhelyet. Amikor a víz bugyborékolni kezdett, kontyba kötöttem fekete hajamat, hogy a tincsek ne tapadjanak a nyakamra.

Végül kinyitottam a táskámat, és miközben óvatosan áttúrtam az összegyűjtött gyógynövényeket, valami megcsillant a zöldek és barnák között. Először azt hittem, véletlenül összeszedtem egy aranyból készült érmét is, de ez kisebb volt, fémesebben ragyogott, és amikor közelebb hajoltam hozzá, megmozdult.

Egy aranyszínű bogár volt az. Elmosolyodtam, amikor végigszaladt az ujjaimon. A külső páncélja pereme áttetsző volt, és a két puha csápja remegett, miközben szemügyre vett. Lassan odamentem a nyitott ablakhoz, hogy ne ijesszem meg, és letettem a kezem az ablakpárkányra. Miután a bogár lemászott, kitárta a szárnyait, mintha el akart volna repülni, de végül meggondolta magát.

– Semmi baj – mormogtam. – Nem kell elkapkodni.

Abban a pillanatban valaki tétován bekopogtatott az ajtón.

– Itthon van, Ms. Brillwyn?

Ms.? Halkan kuncogni kezdtem. Az egyik gyerek áll az ajtó előtt, és abban reménykedik, hogy ha tisztelettudóan viselkedik, akkor beengedem. Csak huszonöt éves voltam, és nem érdekeltek a titulusok. Azok csak az idősebbeket érdekelték, vagy azokat, akik fontosabb szerepet akartak betölteni a csöndes városunkban. Nevetséges! Leporoltam a tenyerem, kimentem a folyosóra, és elhaladtam az emeleti hálószobák felé vezető lépcső mellett. Amikor kitártam az ajtót, megpillantottam a sápadt, cserepes ajkú Tomant, aki óvatosan vette a levegőt, és az egyik kezével eltakarta az orrát.

Felsóhajtottam, és nekidőltem az ajtófélfának.

– Már megint te vagy az?

Glaes elég nagy ország, de egyetlen lakója sem sérült meg olyan gyakran, mint ez a kölyök.

– Helló, Ms. Brillwyn! – nyöszörögte remegő hangon Toman.

Nyilvánvalóan attól félt, hogy le fogom szidni.

– Már ezerszer megmondtam, hogy szólíts Edirának. Mi történt?

– Könyökkel belevágtak az arcomba.

Gyorsan körbenéztem, és az előkert végében megpillantottam egy piszkos bőrlabdát, ami hűségesen várakozott a gazdájára. Toman bizonyára megint a testvéreivel játszott, és miután elfajultak a dolgok, eljött hozzám, mert nem akarta, hogy az anyja alaposan leteremtse.

Felsóhajtottam, és a konyha felé intettem.

– Rendben van. Gyere be!

– Köszönöm!

Toman bement a konyhába, és leült a konyhaasztal mellé, a szokásos helyére. Számtalanszor segítettem neki és a testvéreinek, és sohasem kértem fizetséget. Valószínűleg ezért bukkantak fel állandóan nálam. Mrs. Marlow rosszmájú nő, de nem akartam a gyerekeit megbüntetni a viselkedése miatt. Abban reménykedtem, hogy ők nem lesznek sznobok, de ha mégis, akkor az ő csípős megjegyzéseiket is figyelmen kívül fogom hagyni. Toman elé húztam egy széket, és leültem.

– Hadd nézzem!

A fiú barna szemét elfutották a fájdalom könnyei, és némi habozás után elvette a kezét az arca elől.

– Az anyád tudja?

– El fogod mondani neki? – kérdezte rémülten.

– Előbb-utóbb rá fog jönni.

Óvatosan a tenyerembe fogtam a fiú arcát, és szemügyre vettem az orrát, ami nyilvánvalóan el volt törve, mert be volt dagadva és lilulva, a csont furcsa szögben állt, Toman nehezen vette a levegőt, és az orrlyukaira rá volt száradva a vér. Hirtelen bizsergést éreztem a mellkasomban, ami elindult az ujjaim felé, és összepréseltem az ajkam, hogy felkészüljek az ereimet átjáró varázserőre.

És hirtelen felrémlett előttem az öcsém, Nohr, aki néhány évvel ezelőtt összezúzta a lábát a bányában. A másik öcsém, Noam szabadította ki a törmelék alól, de megrepedt a combcsontja. Már nem volt magánál, amikor Noam hazahozta, és üvölteni kezdett a folyosón.

Akkor nem jöhetett szóba más, csak a fonáljavítás. Ha nem gyógyítottam volna meg Nohrt, soha többé nem tudott volna dolgozni, sőt akár meg is halhatott volna. Könnyedén rácsatlakoztam az erőmre, végignéztem, ahogy az öcsém életfonalai kibomlanak, és megkerestem azokat az eltorzult szálakat, amelyek a lábában lévő sérüléshez csatlakoztak.

Végül összeszedtem minden erőmet, és összevarrtam őket.

Természetesen megfizettem érte, mert mindig megfizettem azért, ha használtam a varázserőmet. A saját életfonalamból kellett feláldoznom azért, hogy meggyógyíthassak valakit, vagy megjavíthassak egy életfonalat, és ezzel megrövidítettem a saját életemet. Ráadásul a betegség vagy sérülés jelei bizonyos mértékig rajtam is megmutatkoztak.

Nohr esetében izzó fájdalom hasított a combcsontomba, elfutották a szemem a könnyek. Zihálva kapkodtam a levegőt, a bőröm felforrósodott és csillogott a verejtéktől, és miután végeztem, én is elvesztettem az eszméletemet, miközben a varázserőm elhalványult.

Nem tudtam pontosan, hogy mennyi időt áldoztam fel az életemből azért, hogy meggyógyíthassam Nohr lábát. A fonáljavítók nem látják a saját életfonalaikat, de ennek nem tudtam az okát. A nagynéném is fonáljavító volt, és ő sem tudta, de azt gyanította, hogy az ár a gyógyítás mértékétől függ. A betegségek és az egyszerű törések talán néhány hétbe kerültek, de Nohr lábáért valószínűleg hónapokat áldoztam fel.

Azt nem mertem megkérdezni a nagynénémtől, hogy ő mennyit áldozott fel az életéből, amikor kigyógyította az anyámat abból a téli betegségből, ami makacsul rátelepedett a tüdejére. A városlakók messziről elkerültek minket, ha csak tehették, és nem nyilvánították ki az együttérzésüket. Akkoriban fiatal voltam, de emlékszem, hogy ránk sem néztek, mintha ez felmentette volna őket az alól, hogy elismerjék a fájdalmunkat.

Gyorsan visszatértem a jelenbe, Toman orrához. Az ő fonalait nem fogom megjavítani, mert ez a sérülés nem ért annyit. Ettől függetlenül az erőm felismerte, hogy szükség lenne rá, és az egész testemet átjárta a bizsergető forróság. Toman nem sejtette, hogy varázserővel rendelkezem, és ennek így is kellett maradnia.

– Rendbe tudod hozni, Edira? – dünnyögte.

– Talán nem kellene rendbe hoznom, és ez egy életre szóló lecke lenne a számodra. – Leeresztettem a kezem, babrálni kezdtem egy levendulaágat, hogy egy kis időt nyerjek, és a varázserőm lecsillapodjon. – Arról nem is beszélve, hogy a lányok kedvelik a durva arcvonásokat.

– Kérlek, Edira! – nyöszörögte Toman.

Belenézett a szemembe, azután a tekintete egy pillanatra elidőzött a hajamon. Elakadt a lélegzetem, és a legszívesebben a fülem mögé simítottam volna az arcomba lógó, fekete hajtincset. Egy héttel ezelőtt festettem be. Nem adtam át magam a kétségbeesésnek. Biztonságban voltam. A város lakói semmit sem sejtettek.

– Igen, rendbe tudom hozni.

– Fájni fog?

Ez a rémült nyöszörgés olyan volt, mint egy királyi parancs, aminek engedelmeskednem kell. Felsóhajtottam. Ha továbbra is ilyen önzetlenül segítek másokon, fel fog kopni az állam, de ez még mindig biztonságosabb volt a fonáljavításnál. Megtornáztattam a varázserőtől bizsergő ujjaimat. Ez az érzés csak akkor fog teljesen elmúlni, ha Toman rendbe jön, vagy nem lesz a közelemben.

– Csak egy kicsit fog fájni, Toman. Megígérem.

Felálltam, odamentem az egyik polchoz, és áttúrtam a saját kézírásommal felcímkézett üvegcséket és tégelyeket. Pár perc elteltével megtaláltam a gyógyító balzsamot és a zsibbasztó szérumot. Visszamentem Tomanhoz, egy határozott mozdulattal hátrahajtottam a fejét, és belecsöpögtettem az orrába a szérumot. A zsibbasztó azonnal hatni kezdett, a fiú tekintetéből eltűnt a fájdalom, az arcizmai elernyedtek, és megkönnyebbülten elmosolyodott.

– Akkor most helyreteszem – mondtam, és leültem. – Készen állsz?

– Igen.

– Rendben van. Csukd be a szemed!

Vettem egy mély lélegzetet, és a háttérbe szorítottam a szagokat, a hangokat és a tűzhelyből áradó, ragacsos meleget. Kizárólag Toman orrára összpontosítottam. Az erőm megint életre kelt, és könyörgött nekem azért, hogy vegyem szemügyre a fiú elszakadt életfonalait, aztán varrjam össze őket, de ezt a késztetést is a háttérbe szorítottam, és a gyakorlati gyógyításra fókuszáltam.

Megint a tenyerembe fogtam Toman arcát, és rátettem a hüvelykujjaimat az orrára, és nyomni kezdtem. A szérum ellenére a fiú felnyögött a fájdalomtól, amikor helyretettem a csontot.

– Készen vagyunk.

Toman óvatosan megtapogatta az orrát.

– És hogy néz ki?

– Szerintem ugyanolyan jóképű vagy, mint régen – feleltem mosolyogva.

Toman zavartan elpirult.

– Köszönöm, Edira! Csodálatos vagy!

– Tudom. – Lecsavartam a gyógyító balzsamról a kupakot, és megmutattam Tomannak a sűrű krémet. – Ebből minden este kenj az orrodra, hogy gyorsabban meggyógyuljon. Néhány nap alatt rendbe fog jönni, de addig is vigyáznod kell rá, megértetted?

Rácsavartam a tégelyre a kupakot, és odaadtam Tomannak, aki vigyorogva bólintott.

– Megértettem – felelte, azután felpattant, és kiszaladt az ajtón.

Az előkert végében megtorpant, felkapta a labdát, és integetni kezdett búcsúzóul. Felsóhajtottam, miközben viszonoztam a gesztust. Az eszébe sem jutott, hogy lemossa az arcáról a vért.

Bárcsak én is ilyen gondtalan lennék! Megcsóváltam a fejem, és amikor a göndör hajtincs megsimogatta az arcomat, görcsbe rándult a gyomrom. Az ujjaim közé csippentettem, megdörzsöltem, és fekete lett a bőröm. El kellett készítenem a hajfestéket, hogy elrejthessem a holdfényszínű hajamat. Ha a városban pletykálni kezdtek volna az erőmről, az Everek bekopogtattak volna az ajtón, és ugyanúgy eltűntem volna, mint a nagynéném, akit a Fernglove-ok[2] elraboltak, és valószínűleg azért halt meg, mert annyit gyógyított, hogy az összes életfonalát elhasználta.

Nyeltem egy nagyot, visszamentem a konyhába, és munkához láttam. Miközben elkészítettem a hajfestéket, elkészítettem a főzeteket is. Lecsupaszítottam a gallyakat, összemorzsoltam a leveleket, rendszeresen megkavartam a tűzhelyen fortyogó festéket, és a délutánból gyorsan este lett. Meggyújtottam a falon lógó olajlámpát, és a kihűlő, iszapos festék felszíne visszaverte a narancssárga fényt.

Felmentem a szobámba, felvettem a festékfoltos hálóingemet, és miután visszamentem a konyhába, óvatosan belemártottam a hajam a nyálkás, fekete masszába, gondosan ügyelve arra, hogy ne löttyenjen ki. Mivel az előző festés még nem kopott le, tudtam, hogy a hajam egy óra alatt be fogja szívni. Sohasem vártam meg, amíg teljesen lekopik, mert akkor egy napra be kellett volna zárkóznom a házba, hogy ne bukjak le. A nagynéném is ezt a módszert használta, és ő tanította meg nekem. Kevesen örökölték a családomban a fonáljavító képességet, ami valójában inkább átok volt, mint áldás, de elég sokan ahhoz, hogy továbbörökíthessenek néhány hasznos tanácsot.

A hajfestést például kifejezetten gyűlöltem, de inkább a fekete loknikat választottam a halál helyett, és szerencsére nem voltam annyira hiú, mint a korombeli lányok többsége.

Miután a fekete massza rátapadt a hajamra, megint kontyba kötöttem, és miután rászáradt, mint a tészta, folytattam a munkát. Amikor megszámoltam az üvegcséket és a tégelyeket, bosszúsan felnyögtem. Mivel annyi pénzt akartam keresni, hogy megvehessek egy hétre elegendő húst és lisztet, legalább még egy tucatnyi főzetet kellett elkészítenem. Nem akartam hozzányúlni a vésztartalékhoz. Miközben újra belevetettem magam a munkába, meghallottam a harangot, ami a műszak végét jelezte a bányászok számára.

Felkaptam a fejem, és kinéztem az ablakon. Az aranybogarat sehol nem láttam, de már felragyogtak az első csillagok. Noam és Nohr hamarosan haza fog érni, és szükségük lesz a konyhára, hogy elkészíthessék a vacsorát. Magukra vállalták a főzést azért, hogy ne kelljen állandóan a tűzhely mellett állnom.

Megkopogtattam az ujjaimmal a deszkákból készült pultot, és résnyire húztam a szemem, de a fivéreim még nem bukkantak fel a házunkhoz vezető ösvényen. Felsóhajtottam, és tisztára mostam azokat a lábasokat, amiket már nem használtam. Willowfellben két bánya van. Az egyikben zafírt bányásznak, a másikban gránátot. Azok, akik nem jómódú családból származnak, vagy nem elég iskolázottak, arra vannak ítélve, hogy a hűvös és nyirkos bányákban robotoljanak. A fivéreim is közéjük tartoztak. Azóta dolgoztak, mióta elég erősek lettek ahhoz, hogy felemeljék a csákányt. A munkájuk nehéz volt, és veszélyes.

Természetesen ha elég szerencsések lettek volna ahhoz, hogy rábukkanjanak egy everdrágakőre, örökre megváltozott volna az életünk.

Amikor a bejárati ajtó hangosan nekivágódott a falnak, felriadtam a gondolataimból, és vágtam egy grimaszt. Az apám előrelátó ember volt, és vastag, teherbíró ajtót készített.

– Nos, találtatok everdrágakövet? – kiáltottam.

Mindig ezzel a kérdéssel üdvözöltem a fivéreimet, amire mindig bosszús morgás vagy csönd volt a válasz.

Az Everek mohón vágytak azokra a ritka kövekre, és a születésem óta összesen két bányászra mosolygott rá a szerencse. A Fernglove-ok, vagyis azok az Everek, akik a város határában laknak, és a bányák tulajdonosai, mindkét alkalommal személyesen keresték fel a bányászokat, hogy megjutalmazzák őket. Glaesben minden nagyobb város közelében élnek Everek, akik a környék urai. A Fernglove család tagjai ritkán jártak be Willowfellbe, de amikor felbukkantak, mindenki megragadta a kínálkozó alkalmat arra, hogy körüludvarolja őket.

Engem leszámítva. Én nem kockáztathattam meg, hogy lebukom, főleg azért, mert azt gyanítottam, hogy ezek a halhatatlanok rabolták el a nagynénémet. Az utazó kereskedőknek köszönhetően az egész országban szárnyra kaptak az ezzel kapcsolatos pletykák. Az emberek többsége furcsaságként könyvelte el az ügyet, de nekem feltűnt, hogy a fonáljavítók csak az Everek által uralt területeken tűntek el.

– Edira! – kiáltotta Nohr, miközben Noammal egy elernyedt testet cipelve végigbotladoztak a folyosón, és végül ráfektették a fiatal férfit az elnyűtt kanapéra.

Odaszaladtam hozzájuk, és beletöröltem a kezem a foltos hálóingembe.

– Mi történt?

Noam és Nohr jelentőségteljes pillantást vetett egymásra. Ikertestvérek, és olyan egyformák, mint két tojás. Még nem értek férfivá, ezért a testük vékony volt, és kissé esetlen. Annak ellenére, hogy tizenhét évesek voltak, sok szenvedésen mentek keresztül.

– Ez Alec?

Nohr beletúrt a rövid, barna hajába, és fekete porfelhő szállt fel belőle.

– Igen.

– Egyszerűen összeesett – dünnyögte Noam.

Közelebb hajoltam Alechez, akit alig lehetett felismerni a verejtékes arcára tapadt kosz és korom miatt. Nyöszörögve vergődött a kanapén, és éreztem, hogy valami nincs rendjén vele. A varázserőm azonnal életre kelt. Forróság járta át a végtagjaimat, de nem láttam vérző sebeket, se törött csontokat. Visszaszaladtam a konyhába, benedvesítettem egy rongyot, és tisztára töröltem Alec arcát.

Amikor végre megpillantottam a bőrét, azonnal eldobtam a rongyot.

– Miért hoztátok ide? Elment az eszetek?

Alec arcát elborították a hólyagok, némelyik már ki is fakadt, és fekete penész és sárga genny folyt belőlük. Minden egyes hólyag pereme rothadt volt, és barna, mint télen a falevelek. A sebekből a lebomló hús savas szaga áradt. Visszanyeltem a hányingeremet.

– Mi nem… én nem… – dadogta Nohr, és elsápadt.

Elrángattam a kanapétól a fivéreimet, és alaposan megvizsgáltam őket. A tartós anyagból készült nadrágjuk épségben volt, és a szára gondosan be volt tűrve a bakancsuk alá. A hosszú ujjú ingük színét már nem lehetett felismerni a mocsoktól, de szerencsére az sem volt elszakadva, és a vastag bőrkesztyűjük sem. Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

Ez a betegség a bányák környékén ütötte fel a fejét, de nem a levegőben terjedt. Ránéztem Alecre, és megpillantottam egy sebet az álla alatt. A borotválkozás nem a penge miatt volt kockázatos. A métely a legapróbb sebbe is belekúszott, és azonnal bekerült a véráramba.

– Nem tudtuk, hogy elkapta a mételyt – mondta Noam, és könnyek folytak végig a piszkos arcán. – Azt hittük, megsérült.

– Nem tudok segíteni rajta – dünnyögtem, de az öcsém megborzongott, mintha ráüvöltöttem volna.

– De tehetnél egy próbát.

Megráztam a fejem.

– Semmit sem tehetek. Erre a betegségre nincs gyógyszer.

– Akkor ne gyógyszert használj!

Noam lesütötte a szemét, és annak ellenére, hogy forróság áradt ki az ujjaimból, kirázott a hideg.

– Nem!

Vetettem egy pillantást a nyitott ablakra. Az alkonyi félhomály dacára a réten hangosan kiáltoztak a játszadozó gyerekek. Ha valaki meglátott volna…

Nohr azonnal mozgásba lendült. Becsukta az összes ablakot, és behúzta a függönyöket, mintha az lett volna az egyetlen probléma, hogy valaki meglát, miközben az erőmet használom. Természetesen nem akartam lebukni egy kíváncsi szomszéd miatt, aki azonnal felhívta volna a Fernglove-ok figyelmét a létezésemre, hogy a kegyeikbe férkőzzön.

A fivéreim azt is tudták, hogy mi az ára annak, ha a képességemet használom, mégis azt akarták, hogy tegyek egy próbát, áldozzak fel az életemből néhány évet valakiért, aki nem fogja megélni a reggelt.

– Ti is tudjátok, hogy ez nem csak arról szól, hogy megláthat valaki – sziszegtem dühösen.

Alec hirtelen felült a kanapén, és a tekintete a távolba révedt, azután elnevette magát. De ez nem egy kellemes, mélyről jövő hang volt, hanem eszelős. A ködös tudatából tört fel, és átitatta a betegség. Fennakadt a szeme, és amikor csattogtatni kezdte a fogát, ráharapott a nyelvére.

– Kérlek, Edira! – könyörgött Nohr. – Alec a barátunk.

– Én pedig a nővéretek vagyok! – csattantam fel, és nyeltem egy nagyot. – Kárt tennék magamban.

Alec a következő pillanatban remegni kezdett, fájdalmasan felüvöltött, és az ingét tépkedte.

Noam letérdelt mellé, de gondosan ügyelt arra, hogy ne érjen hozzá.

– Itt vagyunk, Alec.

Alec kétségbeesetten körbenézett, mintha megpróbált volna belekapaszkodni valamibe, ami valóságos. Ide-oda forgatta a fejét, végül a tekintete megakadt rajtam, és boldogan elvigyorodott.

– Látom őt. Tényleg látom. Ott áll, és mosolyog. Annabelle.

– A húgáról beszél – dünnyögte Nohr. – Tavaly halt meg, és rajta kívül nem volt senkije.

Tudtam, hogy Alec meg fog halni. Vetettem egy pillantást a behúzott függönyökre, amelyek elrejtettek minket a külvilág elől. Mivel Alecnek nincsenek rokonai, a fivéreimet leszámítva senkinek nem fog hiányozni, és senki sem fog kérdéseket feltenni vele kapcsolatban. Vettem egy mély lélegzetet, odamentem a kanapéhoz, és leguggoltam az öcsém mellé.

– Szia, Alec!

– Tűz áramlik ki az ujjaidból. Ezt hogy csinálod? Nem úgy nézel ki, mintha lángolnál. Közelebb jönnél hozzám? – Alec remegő hangja egy oktávval feljebb csúszott. Kezdte elveszíteni a kapcsolatot a valósággal. – Beszorultam egy gleccserbe, és jólesne egy kis meleg.

Megsimogattam a verejtékes homlokát, és közelebb húzódtam hozzá. A fivéreimmel ellentétben nekem nem kellett attól félnem, hogy elkapom a betegséget. Engem semmi nem tud megölni, saját magamon kívül.

– Kérlek, Edira! – könyörgött halkan Noam.

A szívem fájdalmasan összeszorult, és elbizonytalanodtam. Egyetlen fonáljavító sem tudta meggyógyítani a mételyt, és nem fogom megkockáztatni, hogy megrövidítem az életemet azzal, hogy beengedem Alec betegségét az ereimbe, legfőképpen azért, mert nem lett volna semmi értelme.

– Hallom a csontjaim recsegését – mondta Alec. – Belefúródnak a bőrömbe, mint a hatalmas szálkák, és ki kell eresztenem őket.

Elfutották a szemem a könnyek, mert a szüleimmel már átéltem ugyanezt. Tudtam, hogy mi lesz a vége, de képtelen voltam figyelmen kívül hagyni a fivéreim kérését.

– Megkönnyítem a halálát. Mást nem tehetek.

Valószínűleg ezért is néhány fonállal fogok fizetni.

Amikor végre megengedtem a képességemnek, hogy a felszínre törjön, forróság járta át a testemet, és a szürke íriszem fehér fénnyel világítani kezdett, mint a telihold. Elhomályosult körülöttem a világ, és csak Alec kibomló életfonalait láttam. Világoszöldnek kellett volna lenniük, tele élettel és energiával, de a több száz, elszakadt fonál ernyedten lebegett az aurájában, és mindegyikből fekete szurok csöpögött. Azok a fonalak, amelyeket már teljesen elborított a szurok, úgy néztek ki, mint az elkorhadt faágak, és végül elporladtak.

Csak fájdalmat és a félelmet éreztem. Alec valódi énjét maga alá temette a hisztéria és a kétségbeesés, és én voltam az egyetlen, aki enyhíthetett a szenvedésén.

Nyeltem egy nagyot, és amikor kieresztettem a varázserőmet, fehér fény fonta körül a kezem. Elárasztottam vele az Alec haldokló fonalait elborító szurkot, de nem tudtam eltávolítani, és az elszakadt szálakat sem tudtam megjavítani. Ettől függetlenül Alec megkönnyebbülten felsóhajtott, és a teste már nem remegett olyan hevesen.

– Fonáljavító – mondta mosolyogva, miközben belenézett a szemembe.

– Igen.

– Nem is sejtettem.

Alec a plafonra szegezte a tekintetét, és halkan dúdolni kezdett. Hevesen vert a szívem, pedig tudtam, hogy csak percei vannak hátra, és magával fogja vinni a sírba a titkomat. Az arcán lévő hólyagok már elkezdtek gőzölögni, mert a métely megfőzte a húsát és a csontjait. De legalább már nem érezte a fájdalmat. Egy erőteljes lökéssel átküldtem az energiát a testébe, amelyet körülfont a holdfény. Alec lehunyta a szemét, remegve kifújta a levegőt, az életfonalai hirtelen mozdulatlanná dermedtek, és hamuvá váltak.

Elzártam az erőmet, lassan felálltam, és azonnal megszédültem. Máris éreztem a következményét annak, hogy megkönnyítettem Alec halálát. Meg sem próbáltam kigyógyítani a mételyből, de közel kerültem a betegségéhez, és segítettem rajta az erőmmel. És most szenvedni fogok. Kellemetlen ízű folyadék árasztotta el a nyelvemet, kibotladoztam az ajtón, és belehánytam a virágágyásba. Minden porcikám sajgott, mintha megrepedtek volna a csontjaim, bizsergett a bőröm, lángoltak a beleim, és a szemhéjam dörzsölte a szemem.

És ez pusztán azért történt, mert segítettem valakin. Ha megpróbáltam volna kigyógyítani Alecet a mételyből…

Beledugtam az ujjaimat a puha földbe, hogy megkapaszkodhassak valamiben. Kis idő elteltével Nohr kijött hozzám, átölelt, felkísért a szobámba, és befektetett az ágyba.

– Nohr – dünnyögtem rekedt hangon.

Leguggolt mellém, és megsimogatta az arcom.

– Nem lett volna szabad megkérnünk téged erre. Sajnálom, Edira.

Megráztam a fejem.

– Ne érjetek hozzá!

Az öcsém bólintott.

– Rendben van. Pihend ki magad!

Nem kellett kétszer mondania.

2.

Lüktető fejfájásra ébredtem. Egész éjjel mozdulatlanul feküdtem, és ettől még jobban sajogtak az izmaim. Elalvás előtt el kellett volna készíttetnem a fivéreimmel egy gyógyító főzetet, de nem voltam abban az állapotban, hogy levezényeljek egy ilyen bonyolult műveletet.

Legutóbb akkor használtam az erőmet, amikor rendbe hoztam Nohr lábát, előtte pedig a szüleimet próbáltam meggyógyítani. Egyszerre lettek betegek, és egy óra leforgása alatt mind a ketten meghaltak. Mindent elkövettem azért, hogy megmentsem őket, de végül csak annyit tehettem, hogy mellettük voltam, miközben haldokoltak. Hirtelen felkavarodott a gyomrom, de a háttérbe szorítottam ezt az emléket, mert senkinek sem segítettem azzal, hogy újra átéltem.

Felnyögtem, és amikor lelöktem magamról a takarót, a karom üvöltve tiltakozott a mozdulat ellen. A fájdalom ellenére nyújtózkodtam egyet, és abban a pillanatban egy reccsenést hallottam, és úgy éreztem, mintha valaki egy vésőt döfött volna a koponyámba. Megtapogattam a hajam, és rájöttem, hogy nem mostam le a festéket, ami a párnahuzatot is tönkretette. Nos, legalább beszívódott a festék. Lemosom, amint lehet, és kiöntöm valahová a fekete levet, ahol senki sem látja. Utána megfürdök, habár úgy éreztem, hogy képtelen lennék elkészíteni a fürdővizet. Letettem a lábam a hideg padlóra, vettem egy mély lélegzetet, és felálltam. Kissé megszédültem, de elég erősnek éreztem magam ahhoz, hogy kimenjek a piacra.

Noam és Nohr szorgalmasan tevékenykedett a konyhában, amikor beléptem. A gyógynövényeket összekötözték, és felakasztották száradni, a lábasokat és az edényeket pedig elmosták és elpakolták. A serpenyőben már sült a rántotta, a konyhaasztalon álló kancsóban pedig friss kávé illatozott.

Még sosem szerettem ennyire a fivéreimet, és ezt éppen közölni akartam velük, de hirtelen kirázott a hideg, és a kanapé felé fordultam. Arra számítottam, hogy Alec holtteste még mindig ott fog heverni, de tévedtem.

– Megmondtam, hogy ne nyúljatok hozzá – morogtam dühösen.

A fivéreim mozdulatlanná dermedtek, és jelentőségteljes pillantást vetettek egymásra.

– Kesztyűt viseltünk, és belecsavartuk néhány pokrócba – felelte Nohr.

– Óvatosak voltunk, és nem akartunk felébreszteni – tette hozzá Noam.

A szemük puffadt és vörös volt a sírástól, és megadóan felsóhajtottam. Őket is megviselte az, ami tegnap este történt, és ma már rengeteget dolgoztak. Lerogytam az egyik székre. Nohr azonnal lerakott elém egy bögrét, és töltött bele kávét.

– Ki kellene dobnunk a kanapét – dünnyögtem.

– De nem tudunk másikat venni! – tiltakozott Nohr.

– Nem vállalhatjuk azt a kockázatot, hogy megbetegedtek. – Ránéztem az elnyűtt bútordarabra, ami valószínűleg azóta ott állt, mióta a szüleim összeházasodtak, és beköltöztek ebbe a házba. Jó lett volna lecserélni, de azt valóban nem engedhettük meg magunknak. – Talán a kárpitot ki lehetne cserélni.

Megfújtam a kávét, és belekortyoltam, Noam pedig kiszedett egy adag rántottát egy tányérra, és lerakta elém.

– Lehet, hogy Mrs. Marlow megcsinálná néhány főzetért cserébe – mondta.

Feltűztem a villámra egy falat rántottát, bekaptam, és lassan megrágtam. Nohr közben vizet töltött az egyik hatalmas lábasba, és felrakta a tűzhelyre.

– Nos, tegnap helyreraktam a fia orrát, úgyhogy tartozik nekem.

A fivéreim végül csatlakoztak hozzám, és a serpenyőből ették meg a rántotta maradékát. Egy darabig csak a villájuk kaparászó hangja törte meg a csöndet. Mit is mondhattunk volna? Alec meghalt, és semmit sem tehettünk ez ellen.

– Mindjárt megmelegszik a fürdővized, és behozzuk neked a kádat – mondta végül Noam.

Zavartan kaparászta a villájával a serpenyőt, és bocsánatkérően nézett rám a hosszú szempillája alól. Önkéntelenül elmosolyodtam, és felálltam.

– Köszönöm. Hoznátok nekem egy kis vizet, hogy kimoshassam a hajamból a festéket?

Nohr azonnal felpattant, és kiszaladt a kertbe, én pedig elindultam a hátsó ajtó felé. A biztonság kedvéért kinéztem az ablakon, mielőtt kimentem, de senkit sem láttam a ház mögött magasodó fák között. A hajfestés nem számított tabunak, de kevesen hódoltak ennek a szokásnak, és nem akartam, hogy kellemetlen kérdésekkel bombázzanak.

Miután Nohr lerakta elém a vödör vizet, bement a házba. Vettem egy mély lélegzetet, hogy felkészüljek arra, hogy a víz hideg lesz, azután beledugtam a fejem, és a festék azonnal feketére festette. Később majd felrakok a hajamra egy pakolást, hogy visszanyerje a természetes fényét.

Mire visszamentem a konyhába, a fivéreim berakták a bádogkádat a tűzhely elé, és miután Nohr beleöntötte a forró vizet, különféle sókat szórtam bele a fájdalom ellen, és belecsepegtettem egy kis nyugtató hatású olajat is. Noam átölelt, és adott egy csókot a homlokomra.

– Vigyázzatok magatokra! – dünnyögtem.

– Te is vigyázz magadra, Edira, habár a piac szerencsére elég biztonságos hely! – felelte egy erőtlen mosoly kíséretében az öcsém.

Tudtam, hogy igyekszik megfeledkezni arról, ami tegnap este történt, hogy továbbléphessen, és fájdalmasan összeszorult a szívem. Odaintettem magunkhoz Nohrt, és őt is szorosan átöleltem. Bármit megtettem volna értük. Átvállaltam volna a gyászukat, és halálra dolgoztam volna magamat azért, hogy boldogok legyenek. Senkim nem volt rajtuk kívül, és ugyanúgy szükségük volt rám, ahogy nekem rájuk.

Miután kibontakoztunk az ölelésből, összeszedték a holmijukat, és elindultak dolgozni.

– Este találkozunk, Edira! – kiáltotta vissza Nohr az ajtóból.

Gyorsan levetkőztem, és beleültem a forró vízbe. Nem érdekelt, hogy perzseli a bőröm, mert le akartam égetni az ujjaimról a métely emlékét, ki akartam mosni a hajamból a penész és a pusztulás szagát, és ki akartam áztatni a körmöm alól a hajfestéket. Felnyögtem, és nyakig beleereszkedtem a vízbe. A legszívesebben órákig ültem volna a kádban, de nem késhettem el. Miután a sóknak köszönhetően az izomfájdalom elviselhetőbbé vált, kiszálltam a vízből, és felmentem a szobámba.

Igazság szerint jobban örültem volna, ha a fivéreim mentek volna be a városba, mert mindenki kedvelte őket. Nagylelkűek és jószívűek voltak, és a gyönyörű, csilingelő nevetésükkel másokat is felvidítottak. A helybeliek engem is elfogadtak, annak ellenére, hogy nem vettem részt a város életében. A szüleim halála után nekem kellett gondoskodnom a fivéreimről, ezért a barátaim fokozatosan elmaradoztak, és semmit sem tettem annak érdekében, hogy felmelegítsem a viszonyunkat. Ráadásul senkiben sem mertem megbízni azok után, hogy a város lakói értesítették a Fernglove-okat a nagynéném képességéről, és egy nappal később el is rabolták tőlünk. És mindez pusztán azért történt, mert Noam egyik barátja bekukucskált az ablakon, hogy kiderítse, itthon van-e az öcsém, és véletlenül meglátta a nagynénémet, aki éppen akkor próbálta kigyógyítani az anyámat a köhögésből.

Nem haragudtam arra a gyerekre, mert ő csupán annyit tett, hogy beszámolt a szüleinek egy furcsa és izgalmas esetről. A szüleit hibáztattam azért, mert a kapzsiság vezérelte őket, és bele sem gondoltak abba, hogy mi lesz a családunkkal, ha elveszítjük a nagynénémet.

De a helybéliek természetesen szerencsésnek tartották azokat, akik az Evereknek dolgoztak.

Bosszúsan felsóhajtottam, és miután befontam a fekete hajamat, lecsippentettem néhány fátyolvirágot az ablakban lévő cserépből, és azokat is beletűztem. Utána szénnel kihúztam a szemem, kifestettem a számat, és egy kis pirosítót kentem az arcomra. Végül belebújtam az alsóneműbe és a pamutharisnyába, és felvettem a fűzőt és azt a bordó, kétrészes ruhát, aminek a felső részét gyöngyök és hímzett virágok díszítették. A ruha az anyámé volt, és gyerekkoromban sokszor megcsodáltam, de miután megörököltem, mindig elfogott a szomorúság, amikor felvettem.

Megráztam a fejem, becsúsztattam a hímzett bőrdarabot a puha szoknya zsebébe, beledugtam a lábam a bokáig érő, magas sarkú, fűzős cipőbe, és lementem a földszintre. A konyha felé menet megtorpantam, és vetettem egy pillantást a kanapéra. A párnákon még mindig kirajzolódott Alec hosszú testének a körvonala. Nem ismertem őt túl jól, és hálát adtam a csillagoknak ezért.

Összepréseltem az ajkam, bementem a konyhába, és gyorsan bepakoltam a gyógyszereket a bőr utazótáskákba. Altatókat, emésztésjavítókat, stresszoldó olajakat és a leggyakoribb betegségek elleni szereket árultam, de a legnépszerűbb termék az a por volt, amelyet ételhez és italhoz lehetett keverni, és fokozta a nemi vágyat. A Performicum névre hallgatott. A különleges főzeteket is becsúsztattam az egyik táska titkos zsebébe, de azokra ritkán volt szükség. Néhányan méregnek nevezték őket, én viszont bosszú elleni orvosságnak. Szelídek voltak, de emlékezetesek.

Miután bekapcsoltam a rézcsatokat, felkaptam a táskákat, és elindultam az ajtó felé. Mivel a város szélén laktunk, a piac húsz percre volt gyalog, és csak harminc percem maradt, mielőtt meghúzzák a harangokat. A legjobb helyeket már valószínűleg elfoglalták. Ebben a kisvárosban csak a tanácstagok elég gazdagok ahhoz, hogy kocsijuk legyen, habár azok inkább díszes hintók, puha ülésekkel, és egy kocsis hajtja a lovakat. Többnyire csak akkor használják őket, amikor átmennek az egyik szomszédos városba.

Tudtam, hogy a fivéreimet a jó szándék vezérelte, de hamarabb fel kellett volna ébreszteniük. Ők nem kerestek annyit, mint én, ezért rám voltak utalva. Erősen megmarkoltam a táskák fogantyúját, miközben végighaladtam a Willowfell központjába vezető, házakkal szegélyezett, macskaköves úton. Olyan gyorsan lépdeltem, amennyire a terhem és a magas sarkú cipőm engedte, és megelőztem azokat, akik lassan sétáltak a főtér felé. Ott sorakoztak az üzletek, és természetesen ott állt a boltív is.

A boltív az összes üzletnél magasabb volt, de csak olyan széles, mint egy kétszárnyú ajtó. Az építmény a talajból kinőtt, egymásba csavarodott, csupasz ágakból állt össze, amelyek a legmagasabb ponton kifelé hajlottak, mint az agancsok. A madarak rendszeresen megtelepedtek rajtuk, de sohasem raktak bennük fészket. Ez egy átjáró volt, amit csak az Everek tudtak használni, ugyanis azoknak, akik varázserővel rendelkeztek, nem volt szükségük kocsira az utazáshoz.

Amikor kiértem a kör alakú főtérre, keresztülvágtam rajta, nagy ívben kikerülve a boltívet, és megpróbáltam szerezni magamnak egy helyet. Szívesebben túrtam volna a földet ahelyett, hogy a helybéli kereskedőkkel versenyezzek, főleg azért, mert az árusok többségének üzlete is volt a főtéren. Az asztalok kör alakban voltak elhelyezve a boltív körül, tökéletes sorokba rendezve.

A legjobb helyeket, vagyis azokat, amelyek a legközelebb voltak a boltívhez, természetesen már elfoglalták. Vetettem egy bosszús pillantást a napellenzős Milton Gyógyszertár elegáns kirakatára, miközben elfoglaltam az egyik asztalt a leghátsó sorban. Milton több helyet is elfoglalt a piacon, hogy minél többet adhasson el a gyatra minőségű gyógyszereiből, és az összes asztala a boltív közelében volt.

Ha pénzzé tettem volna a fonáljavító képességemet, sokkal többet kereshettem volna nála. És meg is haltam volna, de nem ez volt a lényeg.

Ennek ellenére sok városlakó az én gyógyszereimet kedvelte, de néha addig kóboroltak a boltív közelében lévő asztalok között, hogy elfogyott a pénzük, mire eljutottak hozzám. Az egyetlen üres asztal a Lysa Cukrászda mellett volt, és abban reménykedtem, hogy a sütemények illata hozzám is elcsalogatja a vásárlókat. Felraktam a táskákat a napsütéstől kifakult asztalra, és amikor kinyitottam a szájukat, az egymással szemben lévő fiókok lépcsőzetesen elrendeződtek. A legnépszerűbb gyógyszerek legfelül voltak, és a címkéjükre jól olvasható betűkkel volt ráírva a nevük.

Miközben megigazítottam az egyik üvegcsét, halk zúgást hallottam, és valami megcsillant a vállamra simuló hajfonatomon. Az aranybogár éppen az egyik fátyolvirágot tanulmányozta.

– Már megint itt vagy? – dünnyögtem, és finoman megböktem a mutatóujjammal. – Ugye veled találkoztam tegnap?

A bogár megrebegtette a szárnyait.

– Remélem, szerencsét hozol nekem! Szebben csillogsz, mint egy érme.

Azután megkondult a harang, és a bogár felrebbent. Egy darabig úgy körözött, mintha a harangszó miatt elvesztette volna az irányérzékét, de végül elindult a cukrászda felé, rátelepedett a borostyánra, és bebújt az egyik levél alá.

Az első óra gyorsan eltelt a törzsvásárlók miatt, akikkel barátságosan elbeszélgettem, és úgy tettem, mintha érdekeltek volna a legfrissebb pletykák. Néhányan csípős megjegyzést tettek a koromra és a bizonytalan anyagi helyzetemre, sőt arra is rákérdeztek, hogy miért nincsenek udvarlóim. Bosszúsan összepréseltem az ajkam, miközben azt ecsetelték, milyen sötét jövő vár rám.

Mrs. Marlow is felkeresett, hogy köszönetet mondjon Toman orráért, és beleegyezett abba, hogy ingyen áthúzza a kanapénkat, de miután elmondtam neki, mi történt vele, azt is kikötötte, hogy a métely miatt két héten keresztül ki kell szellőztetnünk a szabadban, és a tavalyi anyagok közül kell választanom. Mosolyt erőltettem az arcomra, és beleegyezően bólintottam. Mrs. Marlow az egyik tanácsos felesége volt, ezért a saját bevallása szerint csak hobbiból dolgozott. Egész nap hintóval kocsikázhatott volna a városban.

Mire Mrs. Marlow összeszedte a szoknyáit, és átment a következő asztalhoz, majdnem dél volt, és a vásárlóim megfogyatkoztak.

– Hát persze, hogy nem kerestem eleget! – dünnyögtem, miután megszámoltam az ezüstérméket.

Miért mentek volna úgy a dolgok, ahogy elterveztem? Megtornáztattam a vállamat. Elég furcsa foglalkozást űztem. Senkinek sem kívántam rosszat, de a beteg emberekből éltem. A lisztünk négy nappal ezelőtt elfogyott, és friss húsra lett volna szükségünk.

Két beteg emberrel bőven beértem volna.

– Edira! – kiáltotta Lysa, aki kilépett az üzletből egy ezüsttálcával, amelyen édességek sorakoztak, és amikor odaért hozzám, kinyújtotta felém. – Észrevettem, hogy ma nem hoztál magaddal ennivalót. Vegyél!

Azonnal megkordult a gyomrom, és elvettem a tálcáról egy gyümölcsös kosárkát.

– Köszönöm, Lysa. Hogy megy az üzlet?

– Jól. Az emberek imádják az édességeket.

Vagy képtelenek voltak ellenállni Lysa vonzerejének. Úgy repdestek körülötte, mint a molylepkék a gyertya körül, de ahelyett, hogy megégtek volna, csak felmelegedtek. Vagy talán azért kedvelték annyira, mert az apja tanácsos volt, és jó viszonyban volt a Fernglove-okkal. Senki sem akart ujjat húzni a családjával.

– Hogy vannak a szüleid?

– Ó, az apám még mindig rengeteget dolgozik. – Lysa a válla fölött hátralökte a szőke haját, és a zöld szeme vidáman megcsillant, miközben végighordozta a tekintetét a tömegen. – Akkor lennének a legboldogabbak, ha férjhez mennék.

Ettől függetlenül megvásárolták Lysának az üzlethelyiséget. Az összes tanácsos részesedést kapott a bányák nyereségéből, és ez meg is látszott. Lysa ápolt megjelenése, puha bőre és elegáns ruhája arról árulkodott, hogy semmiben sem szenved hiányt.

– Nos, hálás vagyok a süteményért – mondtam, miközben lesöpörtem a tenyeremről a morzsákat.

– Hogy vannak a fiúk? Hogy van Noam?

Nohrra nem kérdezett rá. Talán azért nem ment férjhez, mert Nohr nem viszonozta az érdeklődését, de erre ritkán nyílt volna alkalma, mert hét napból hatot a bányában töltött. És Lysa szülei természetesen sohasem egyeztek volna bele abba, hogy a lányuk egy bányász felesége legyen. Talán kitagadták volna az örökségéből, és elvették volna az üzletet. Lysa neve állt a cégtáblán, de az üzlet nem az övé volt. Valószínűleg őt is nekem kellett volna eltartanom addig, amíg Noammal nem tudtak volna megállni a saját lábukon.

Hálát adtam a csillagoknak azért, hogy az öcsém nem kedveli az édességeket.

– Jól vannak. Ők is rengeteget…

Nem tudtam befejezni a mondatot, mert hirtelen egy villámlásra emlékeztető reccsenés hasított a levegőbe. Az emberek azonnal elhallgattak, és a boltív felé fordultak. A varázslat csipkefátyla leomlott az agancsokról a macskakövekre, és úgy lebegett, mint a frissen mosott lepedők a szélben. Amikor megcsillant rajta a napfény, az emberek izgatottan dünnyögni kezdtek. A fátyol az Everek érkezését jelezte.

– Ajjaj! – morogtam halkan, miközben belekapaszkodtam az asztal szélébe, és résnyire húztam a szemem.

– Szerinted miért jönnek ide? – kérdezte Lysa.

– Talán össze akarják szedni a bevételt.

A bányák tulajdonosai a hónap végén szemügyre vették a hegy gyomrából kiásott drágaköveket. Mindig akkor érkeztek, amikor a főtér tele volt, egy nap alatt kifosztották az összes üzletet, és több pénzt költöttek, mint amennyit egy év alatt kerestem. Néha egy teát is megittak a városi tanácsosokkal, és sejtelmem sem volt, hogy közben miről beszélgettek, de nem is érdekelt.