Vercelli

A Basola család

Engem kényeztettek. Megesik, amikor olyan anya mellett nő fel az ember, aki házilag készíti a szalámit, és addig főzi a paradicsomot, amíg a lakás minden függönyét át nem itatja a paradicsom aromája. Anyám a saját kezével szedte a bazsalikomot, felaprította, hozzáadta a mártáshoz, aztán az egészet átnyomta a zöldségpasszírozón. Azt szokta mondogatni, hogy olyan friss tésztát kell csinálni, amely kényezteti az ínyt, és ismerni kell a paradicsomot: tudni kell, hogy eléggé érett-e ahhoz, hogy bruschettát készítsenek belőle, vagy inkább mártásnak való. Ezek azok az illatok, amelyek között felnőttem. És akkor ott volt még a párolgó kávé aromája, a cipőpaszta csípős szaga, amellyel anyám tisztította apa cipőit, és mindez egyesült a sütőben készülő kenyér illatával.

Alfredo, az apám volt mindig az első. Mi csak utána következtünk. Őmiatta kelt fel Annetta, az anyám reggelente. Először a férj, aztán a gyerekek.

Vercelliben születtem, egy városkában Milánó és Torino között, amelynek nagy és elegáns zsinagógája és elhanyagolt zsidó temetője volt. Abban az évben születtem, amelyben Mussolini találkozott a szeretőjével, Margherita Sarfattival, aki a velencei arisztokrácia egyik zsidó családjának a leánya volt. Vercelli kikövezett utcái, és főleg a városháza tere volt a színhelye gyerekkori játékainknak, amelyeket a lánytestvéreimmel és Napoleonéval, egyetlen és legkisebb fiútestvérünkkel játszottunk. Általában ott sétáltunk az utcákon, és csak estefelé futottunk ki a térre, amikor gyengült a biciklik, a szekerek, és annak a kevés autónak a forgalma, amelyek a városban közlekedtek.

A tér volt a magától értetődő találkozóhely. Az emberek ott jöttek össze napszálltakor. A férfiak a bárba mentek egy pohárka grappáért, a feleségek pletykáltak, és közben fél szemüket a gyerekeken tartották, akik a galambokat kergették. Csak az alkony leszállta után mentek haza, és a levegőben alkoholszag lebegett utánuk.

Nem sokra emlékszem a gyerekkoromból. Azt mondják, ez jó jel. Emlékszem az utcákra és a szagokra. Másodszülött voltam, a nővérem Celeste volt, és nem felejtettem még el azt a nagy örömöt, amelyet akkor éreztem, amikor megszületett Lina, a kishúgom, és Napoleone, a kisöcsém. Anyámnak széles csípője volt, keveset járt el, általában mindig otthon volt, olvasott vagy főzött, esetleg rizst vagy babot tisztított. Nem kedvelte a szomszédasszonyok pletykáit, jobban szeretett otthon várakozni ránk. Néha, ritka alkalmakkor, lement az üzletbe, ahonnan elértek hozzánk a nagyvilág illatai.

Velünk együtt lakott apám nővére, Celeste, aki fiatal korában ismerte Margheritát, és részt is vett annak fényes velencei esküvőjén.

Apám üzlete eredetileg egy szatócsbolt volt, de amikor elvette anyámat, elhatározta, hogy bővíti az üzletet, és főleg textilkereskedelemmel fog foglalkozni. Annettát egyáltalán nem érdekelték az üzleti ügyek, de rendkívül érdekelte őt apám. Ő pedig a maga részéről szerette anyámat – de szerette az utazásokat és a női kuncsaftokkal való találkozásokat is. Apám és Celeste nővére között szokásossá vált az a vita, hogy a szövettekercseket színek szerint rendezzék-e el, vagy pedig fajtájuk szerint. Alfredo minden reggel felhúzta a súlyos vasredőnyt, és akkor a fény megvilágította a kirakatban elhelyezett színes anyagokat. Az üzlet hátsó részében voltak a maradékok, a hibás szövetek, a félhomályban lévő lépcső mellett, amely felvezetett tágas és világos lakásunkhoz. Apámnak nagyon jó üzleti érzéke volt, sikerült megvásárolnia két lakást, és egyesítette azokat. Így egy nagyon tágas lakás jött létre, amely csak úgy csillogott a tisztaságtól és a szépen fényesített bútoroktól. A konyha az utcára nézett, nagy ablakából a mama jól láthatta, hogy ki jött és ki ment el. A szüleim hálószobája a lakás mélyén volt, és előtte ott volt Celeste néni szobája és a gyerekeké. Ez óriási szoba volt, és hatalmas szekrény állt benne. Mi, lányok, hosszú órákon át próbálgattuk a tükör előtt a ruhákat, és méregettük a derékbőségünket: három lány egy textilkereskedésben.

A családunk boltja rövid idő alatt Vercelli egyik legfontosabb méteráruüzlete lett. Apám nem volt szocialista, de más sem volt: egyszerűen egy szép férfi volt, aki megnősült, akinek volt három lánya, és utolsónak született egy fia. Volt egy még férjhez adandó nővére, egy jól bejáratott üzlete és nagy életkedve. Szerette a kényelmes életet, az elegáns ruhákat, a szép nőket, és nyilvánvalóan nagyon elégedett volt az üzletmenetével. A zöld taftot a szó szoros értelmében elkapkodták, különösen azután, hogy az újságok leközölték Margherita Sarfatti fényképét, aki ebből készült elegáns öltözetet viselt azon az ünnepségen, amelyet akkor adtak, amikor 1921-ben Mussolinit a szocialista párt képviselőjeként beválasztották a parlamentbe. Már híres volt mint a L’Avantinak, a szocialista párt lapjának az igazgatója. Margherita, szépséges barátnője, ott volt műkritikus. A Vercelliben élő kis számú zsidó lelkesen olvasta a nagynéném által hozott újságot, és egy kis büszkeséggel pletykáltak a zöld szemű, vörös hajú zsidó szerető sorsáról.

Nagynénémnek, az idősebb Celestének nem voltak szeretői, sem férje. Nem volt olyan szép, mint Margherita, de a művészethez – ebben biztos vagyok – jobban értett nála. Sovány asszony volt, kemény tekintetű, csak akkor jelent meg egy könnyű mosoly az ajkán, amikor kékre festette a terrakotta vázákat. Hétfőn és csütörtökön dolgozott az üzletben, a többi napon a vercelli Szépművészeti Akadémián tanított. Az övé volt mindig az utolsó szó, még apám is tartott tőle. Azt hiszem, azért élt, hogy vitatkozzon, és felidegesítse anyámat.

Tény, hogy ő igazgatta az üzletet, ő döntött, hogy milyen szöveteket kell megrendelni. A nap végeztével megszámolta a kasszában lévő pénzt, tanácsokat adott a kuncsaftoknak, és nekünk, lányoknak tanította az árusítás művészetét. Mindannyian dolgoztunk az üzletben, a mama kivételével, aki a számára egyetlen fontos helyen tartózkodott: a konyhában. Nem volt egy nagy fecsegő, és leginkább a kis Celestében bízott meg. A nővéremmel szövetségesek voltak: távol tartották magukat tőlem és Linától. Az én nevemet Alfredo választotta, aki szerette a futballt, és egy fiúra vágyott. Ehelyett én jöttem a világra. Vittoria, így nevezett el. Amikor ezt a nevet kimondod, mosoly marad az arcodon. A húgom, Lina neve a Bellina kicsinyítő alakja, ő volt köztünk a legszebb, világos hajjal, nagy és mindig vidám szemekkel. Az öcsémnek apám akarata szerint Napoleone lett a neve. A hős.

Napoleone születése után a lakásban létesítettek egy fürdőszobát. Többé nem kellett a közöset használnunk, amelyet az egész épület használt. A lakásban fürdőszobával rendelkezni olyan státuszszimbólum volt, amely nagyon tetszett apámnak. Reggelente hosszan tartózkodott ott, és mindnyájunkat megvárakoztatott. Azokon a napokon, amikor napközben nem volt otthon, vagy azokon az éjszakákon, amelyeket nem otthon töltött – olyan okok miatt, amelyeket sohasem akartam kinyomozni –, életkor szerint jutottunk be a fürdőbe: Celeste volt az első.

Celeste

Azon a héten, amikor a tizenharmadik születésnapomat ünnepeltük, mama és a nagy Celeste bezárkóztak velem a konyhába, és megmagyarázták, hogy mik azok a szövetdarabok, amelyeket a kisebbik Celeste, a nővérem titokban mosott ki, és egy külön kötélre akasztott ki száradni.

– A te gyermektested egy nő testévé alakul. A méhed felkészül, hogy befogadja a magot, abból születnek a gyerekek. De mivel nem kapsz spermát, a tested megszabadul attól, amit előkészített. A hasfájás a szervezeted elégedetlenségének a tanúbizonysága. Minél jobban folyik a véred, annál erősebbek lesznek a ciklus fájdalmai, és annál nagyobb az esélye annak, hogy termékeny leszel.

– Fájdalommal jár, amikor vérzel? – kérdeztem Celeste nővéremtől aznap este, mielőtt elaludt volna.

– Nem – felelte. Hallottam, hogy forgolódik az ágyában. Volt valami a válasza hangjában, ami megakadályozta, hogy tovább kérdezősködjem. Szerettem volna megkérdezni, hogy fáj-e, amikor a sperma eléri a felkészült méhet, de nem volt bátorságom hozzá.

Celeste nővérem kedves, de nagyon zárkózott teremtés volt. Amikor új ruhát vagy új blúzt kapott, és Lina és én szerettük volna felpróbálni, rosszkedvű lett, és azt válaszolta: „most nem”, vagy „majd máskor”, és elrejtette a holmit a szekrény mélyében.

Emlékszem arra a napra, amikor meghívtak Alessia nevű kedves barátnőm születésnapi ünnepségére. Szerettem volna az alkalomra fölvenni Celeste egyik ruháját, ő azonban nem volt otthon, és nem tudtam engedélyt kérni tőle. Kinyitottam a szekrényt, észrevettem a kék virágos ruhát, amely ott függött, teljesen új volt, ki volt keményítve. Mintha azt kiáltotta volna: vegyél fel! Mellette ott lógtak Celeste ruhái, amelyeket fontos alkalmakra tartogatott. És akkor megláttam a csipkegalléros, ragyogóan fehér blúzt. Ez is új volt, a nagynénénktől kapta, és még nem is volt rajta. Felpróbáltam, jól állt nekem. Celeste, amint már mondtam, nem volt otthon. Lina megfésült, és segített felöltözni. Anyám egyáltalán nem törődött azzal, hogy hogy vagyok felöltözve, amikor beköszöntem hozzá, és búcsúzásképpen megcsókoltam, majd nagy lendülettel elindultam.

Alessia osztálytársnőm születésnapján ott voltak a családja tagjai, az unokatestvérei és a barátnői. Megettük a tortát, és römiztünk. Amikor már közeledett a hazatérés ideje, az egyik nagybácsi, aki jócskán beivott, felállt, és bizonytalan léptekkel, hangosan nevetve a konyha felé tartott.

Csak néztem őt, éreztem a szobában az alkohol szagát, és szerettem volna már hazamenni. Illedelmesen fogtam a tányéromat a nem túl friss torta maradékával, és a konyha felé indultam. Láttam a nagybácsit, amint nagy nehezen igyekszik kinyitni a borosüveget. Betettem a tányért a mosogatóba, megfordultam, és abban a pillanatban vörösborsugár ömlött az arcomba és a ruhámra.

Nagy zavarban voltam, elköszöntem a barátnőmtől, és végigmentem azon a két utcán, amely elválasztotta a lakásainkat. Rendkívül aggasztott az a kár, amit okoztam. A blúz és a gallérja is vörösborban úszott. A nővérem utálta, ha felvettem a ruháit. Tudtam, hogy nagyon nehéz lesz számomra, hogy egyenesen bejussak a mosókonyhába, hiszen előtte végig kellett mennem a szalonon. Gyakorlatilag lehetetlenség volt eltitkolni a tényt, hogy felvettem a nővérem ruháját, és mindjárt tönkre is tettem. Ez a blúz sohasem lesz többé olyan tündöklően fehér, mint volt, és a dühkitörés Celeste részéről teljesen érthető lett volna.

Továbbmentem, és éreztem magam körül az erős borszagot. Az utcáról láttam, hogy a ház sötétbe burkolózott. Voltak esték, amelyeken mind korán lefeküdtünk – reméltem, hogy ez is egy ilyen este. Az üzlet vasredőnye le volt húzva, és az óra háromnegyed kilencet mutatott. Én félórás késésben voltam, és mintha ez nem lenne elegendő, a nővérem új búza tele volt foltokkal.

Kinyitottam az ajtót. A szalonban ott ült Celeste néni, az apám, Alfredo és a testvéreim, Celeste és Lina. Hallottam anyám hangját Napoleone szobájából, amint elalvás előtt egy történetet olvasott fel a kisfiúnak. Mindenki engem nézett.

– Hol jártál, Vittoria? – kérdezte Alfredo. – Csak nem egy kocsmában vállaltál munkát? Úgy bűzlesz, mint egy borkereskedő.

– Igazán sajnálom, Celeste – fordultam a testvérem felé, de ő nem is nézett rám. Amikor végre egy pillantásra méltatott, és meglátta a blúzt, letette a tűt és a cérnát, és elvörösödött arccal lekent nekem egy nagy pofont.

A nagynéni leeresztette az újságot, és a díványon ülő Lina átölelte a nénikénk lábát. Apám felállt, hogy töltsön magának egy pohár bort, és láthatóan jól szórakozott. Úgy éreztem, hogy elönti a forróság az arcomat, és egy szuszra mondtam:

– Tényleg nagyon sajnálom. Egy születésnapra voltam meghívva. El akartam kérni tőled, de nem voltál itthon. Ott pedig az ünnepségen egy részeg nagybácsi leöntötte borral a blúzodat. Azonnal megyek, kimosom, és bocsásd meg, bocsásd meg, kérlek! – Szinte lélegzetvétel nélkül folytattam, mert el akartam mondani az igazságot. – Nem voltál itthon, és nem tudtam, hogy megengednéd-e, hogy felvegyem a blúzodat. Valójában a ruhát akartam, de aztán megláttam ezt a blúzt, ami már egy éve a tiéd, arra gondoltam, nem is tetszik neked…

Ezt nem kellett volna mondanom, ez már túl sok volt. Celeste felugrott és rám kiabált.

– Hazug vagy, és az is maradsz örökre! Nagyon jól tudod, hogy nem engedtem volna meg, hogy felvedd a ruhát, sem a blúzt. Szándékosan tettem félre ezeket. Mától kezdve, ha csak megközelíted a szekrényemet, szétvagdosom a ruháidat. Minden egyes darabért, amit fölveszel, szétvágok egyet.

A nővérem szeme lázban égett. A nagynénémre tekintett, aki helyeslően bólintott; apámra, aki egy újabb pohár bort töltött magának. Celeste folytatta.

– Láttad, hogy nem vagyok itthon, és mégis elloptad a blúzomat. Ez nem először történik meg. És ha az az idióta nem önti le, egyszerűen visszatetted volna a szekrénybe, hogy észre se vegyem. Utálatos, másokat kihasználó testvér vagy!

Igaza volt. Néha elvettem némelyik ruhadarabját, és felpróbáltam. Ő rendkívül takarékosan bánt a holmijaival, én pedig azon a véleményen voltam, hogy jobb használni a ruhákat, mint hagyni kihasználatlanul heverni.

Anyám, aki hallgatta ezt az egész izgatott beszélgetést, bejött a szalonba, és felkiáltott.

– Mi történt, mi történt?

A kisöcsém, Napoleone a nyomában volt. Amikor anyám meglátott engem, Celestét és a pecsétes fehér blúzt, fáradt hangon megjegyezte:

– Vidd ki a mosókonyhába a blúzt, majd megpróbáljuk megmenteni. Te pedig, Celeste, megtanulhatnál nagylelkűbb lenni, és akkor nem lopnának el tőled semmit. És most már maradjatok csendben, Napoleonénak aludnia kell.

– De ez vörösbor, és már eltelt több mint negyedóra – jegyezte meg a nagynéni nyugodt, de provokáló hangon. – Ez a blúz többé sohasem lesz fehér. Mosás előtt próbálkozz sóval és hideg vízzel.

Celeste néni leszedte az asztalt, kiment a konyhába, és megfélemlítő pillantást vetett rám. Ő is úgy gondolta, hogy nem mondok igazat. Különben is biztos voltam benne, hogy Celestét támogatná. Volt valami a névközösségükben, amely szorosra fűzte a kapcsolatot a nagynéni és a nővérem között.

Azon az estén Lina odabújt hozzám az ágyba, hogy megvigasztaljon. Átöleltem, és megígértem, hogy odaadok neki majd minden ruhát, amit csak akar. Celeste szavai ott visszhangoztak a fejemben, de tudtam, hogy nem vagyok hazug, csak több a fantáziám, mint neki. Ha bejött az üzletbe valaki, és nem vett semmit, a testvérem ezt a tényt hangsúlyozta. Én azonban szívesen találtam ki egy történetet: az asszony férje nem keres eleget, a lila szín nem áll neki jól, a kék meg egyenesen szerencsétlenséget hoz rá. Nem szerettem a mindennapi unalmat. Nem szerettem hazudni, egyszerűen azt szerettem, ha meghallgattak. És nagyon-nagyon megvetettem a nővérem aljasságát. Ő azonban nem tartott igényt arra, hogy meghallgassák, vagy hogy szeressék.

Üzletünkben az ollókat spárgával odakötötték a pulthoz. Miután a fa mérőrúddal lemértük a kért mennyiséget, és megjelöltük fehér krétával, utána ünnepélyesen levágtuk a vevő által megvásárolt darabot. Gyerekkoromban nem volt megengedve, hogy hozzányúljunk az ollóhoz, mindig azt vártuk, hogy a nagy Celeste befejezze a megbeszélését a kuncsafttal, odamenjen az asztalhoz, és ellenőrizze, hogy jól mértünk-e, nehogy pazaroljuk a szövetet. Ezen a reggelen egyedül voltam az üzletben. Celeste nővérem a konyhában volt, a fasírozottat és a tűzön fövő babot ellenőrizte. Anyám elment fűszereket vásárolni, apám pedig városon kívül volt, árubeszerzésen. Celeste néni, mint minden kedden, az akadémián tanított. Január eleji hideg nap volt, amikor betért hozzánk signora Ivona Augusto. Nagyon izgatott volt. Abból a zöld anyagból akart vásárolni pár métert, amelyből már két napja vett. Különleges tiszta selyem volt, amit Alfredo, az apám alig egy héttel korábban szerzett be. Annyira reméltem, hogy maradt még abból a selyemből egy kevés, és akkor anyám varrhatott volna belőle nekem egy blúzt! De ez a rafinált signora Augusto megvásárolta a tekercs nagyobbik részét a fia közelgő esküvőjére, miközben türelmetlenül lapozgatta a divatlapokat, amelyeket a pulton talált.

Fölmentem a lépcsőn, fogtam az anyagot, és kiterítettem az asztalra. Ebből a szépséges nyersselyemből csak négyméternyi maradt. Javasoltam, hogy vegye meg mindet, de olyan kicsinyes volt, hogy ragaszkodott hozzá: csak két és fél méterre van szüksége.

Ami megmaradt, az már egy atlétatrikóra sem volt elegendő! Az üzletbe beszivárgott a fövő bab szaga. Kigöngyöltem az anyagot az asztalra, kétszer is megmértem, fogtam az ollót, és elkezdtem levágni a darabot.

– Jó napot, signora Augusto. – Celeste nővérem hangja hallatszott a lépcsőről. – Mudja úrtól más színekben is kértem ezt a fajta selymet. Hogy halad a ruha varrása? Jó dolgozni vele?

– Ez az anyag kiváló minőségű. Azért jöttem, hogy vegyek belőle még, de nagyon drága – mondta a hölgy, és megtapogatott más szövetfajtákat is. Celeste mögém állt, és a fülembe súgta:

– Ferdén mérted, hagyd, hadd csináljam én.

Vissza akartam tenni az ollót a pultra, mert köztudott, hogy az ollót nem szabad kézből kézbe adni, de Celeste kitépte a kezemből, és már meg is fogta.

– Mit csinálsz? – kérdeztem mérgesen.

A hölgy felfigyelt a testvérem mozdulatára, én meg fülig vörösödtem. Tudtam, hogy Celestének igaza van, és ferdén mértem, de ez volt az első alkalom, hogy az olló gazdát cserélt, és kézről kézre ment. Meggyűlöltem ezért a nővéremet, és gyűlöltem signora Ivona Augustát is. Ebből az anyagból nem lesz nekem blúz – gondoltam. Haza akartam menekülni, de Celeste rám parancsolt:

– Itt maradsz, ma nagyon sok a munka!

Így aztán egész nap vele voltam az üzletben, és mindvégig az volt az érzésem. hogy valami rettenetes dolog fog történni.

A nap veszekedés nélkül eltelt, már csaknem elfelejtettem az olló-esetet, amikor Napoleone, aki sápadtan, csendesen tért meg a sétájából, rosszul lett. Nem ugrott ki a babakocsiból, apám a karjában vitte az asztalhoz. A zöldbab és a fasírozott illata ínycsiklandó volt, de Napoleone szokásától eltérően nem akart enni. Anyám evésre kényszerítette, mert úgy gondolta, hogy csak hisztizik. Celeste néni, mint mindig, most is közbelépett, azt mondta, hagyják békén a gyermeket, de a mama megmakacsolta magát. Napoleone keveset evett, és mindent kihányt. Anyám a száját a homlokához érintette, és megijedt. Nagyon magas volt a láza. Nem tudtam nem gondolni az olló-esetre, de nem akartam ezt szóba hozni senki előtt.

A papa kiadta a parancsokat a ház összes asszonyának, és elindult, hogy megkeresse Maroccetti doktort. Nagy szerencse kellett ahhoz, hogy valaki otthon találja, mert januárban Maroccetti a szomszédos településeket látogatta végig, és a téli betegségeket kúrálta. Csak akinek személyes kapcsolatai voltak vele, az találhatott rá.

Hajnalban a papa megjött a doktorral, akinek fekete táskája orvosságok illatát árasztotta. Rózsás kezével simogatta szürke kecskeszakállát, és meg-megérintette zsebóráját, amelynek a lánca barna mellényéből lógott ki. Amikor kijött Napoleone szobájából, Maroccetti szigorú tekintete apám bárszekrényére tévedt. Megírt néhány receptet, odaadta Celeste néninek, aki remegő kezekkel vette át, majd bezárkózott a konyhába, hogy apámmal beszélgessen. Azon a héten Maroccetti minden reggel eljött, hogy megnézze a testvéremet. Az első két nap megállt, és Alfredóval megivott egy pohár grappát, de a továbbiakban nagyon rövid ideig maradt. A szüleink ágyában, a párnák közé süppedve Napoleone egyre kisebbnek látszott.

Maroccetti gondterhelt tekintete nem változott. Három nap után azt tanácsolta, hogy ne adjanak több orvosságot a gyereknek, és a lázat ecetes borogatással csökkentsék. Két héten át a lakásunkban a csirkeleves illata lebegett, amelyet a félelem ízesített. Kezdetben Celeste néni még vitatkozott anyámmal, de aztán mély hallgatásba burkolózott.

Éjszaka fönn voltunk, és felváltva cseréltük a sápadt Napoleone homlokán a nedves ruhát. Néha kinyitotta a szemét, nehezen lélegzett, és hányt.

Igyekeztem néhány szórakoztató történetet elmesélni neki, de magába zárkózott, és szinte semmire sem reagált. Az orvos látogatásai egyre rövidebbek lettek.

Celeste nővérem és én nem beszéltünk egymással, de mind a ketten az ollóra gondoltunk.

Azután a hét után két ollót kötöztek oda a pulthoz. Én soha többet nem vágtam bele egyetlen szövetbe sem. A hét vége felé, amikor a rózsás kezű és megadó tekintetű orvos bezárkózott a konyhába apámmal, a nővérem meg én ott hallgatóztunk az ajtó előtt, és igyekeztünk megérteni, hogy miről beszélnek. Nem volt világos, hogy tuberkulózisról vagy tüdőgyulladásról beszéltek-e, de mindenképpen valami szerencsétlenségről. Az orvos nem fogadta el a pénzt, amit apám kínált neki, és nem fogadta el a pálinkát sem. Nekünk, gyerekeknek tilos volt belépni a szülők szobájába. Nagy csönd borult a lakásra. Mama csak akkor jött ki a szobából, ha Celeste felváltotta őt, sírt, és a sírása mélyről fakadó, ijesztő volt. Apám Maroccetti doktort vádolta, nekem pedig nem volt bátorságom, hogy elmeséljem neki az olló történetét. Istenhez fohászkodtam az egyetlen imádsággal, amelyet emlékezetből tudtam: a Sömá Jiszraélt mondogattam.

Hallottam, hogy a szüleim is imádságokat mormolnak, de minden hiábavaló volt: Napoleone meghalt.

Délben hazaérkeztem az iskolából, és fülsiketítő csend fogadott. Az üzlet vasredőnye félig le volt eresztve. Egy percig abban reménykedtem, hogy talán elvitték az öcsémet a milánói kórházba. Lehajoltam, hogy belépjek az üzletbe, ott ült a kisebbik Celeste a padlón, a félárnyékban, és annyit mondott: meghalt.

Napoleone volt az első halottam és az egyetlen fiútestvérem.

Halál

Utolsó percemig sem fogom elfelejteni anyám arcát azon a napon, amelyen meghalt Napoleone. Akkor megfogadtam, hogy sohasem lesz gyermekem, mert félnék, hogy elveszítem őt. Apám, aki kedvelte a lányait, mindig reménykedett, hogy lesz még fiúgyermeke is. Vigasztalásért most a város asszonyainak ágyai között bolyongott.

Nekem nem engedték meg, hogy részt vegyek a temetésen. Az üzlet egy hétre bezárt, és százával jöttek a látogatók a házunkba. A mama a szalonban fogadta őket, a tekintete a semmibe meredt. A ruháiból még annak a levesnek az illata áradt, amelyet Napoleonénak főzött. Papa fizetett a vercelli rabbinak, hogy jöjjön és imádkozzon vele, nekünk pedig csendben kellett maradnunk, és segítenünk kellett az idősebb Celestének a főzésben, mert ő foglalta el a mama helyét a konyhában.

De a kis Celeste már 17 évesen jobban tudott főzni, mint a nagynénje, ezért valójában ő főzött. Be voltunk zárva a konyhába, mialatt a szalonban megfordultak a városrész zsidói és a szomszédok.

Maroccetti, az orvos is eljött hozzánk minden este. Kérdően tekintett rám minden alkalommal, amikor beléptem a szobába, és tálcán bevittem az őrölt mandulával készült marcipánt, amit még a vendégek érkezése előtt készítettünk, hogy ne legyen zaj. Bevittem az illatos, dióval és vaníliával készült süteményeket. Kínáltunk a vendégeknek kávét és grappát is.

Tudtam, hogy a doktor azt szeretné, hogy menjek férjhez a fiához, dacára annak, hogy nem voltak zsidók. Egy egész hétig nem mentünk iskolába. És amikor befejeződtek a sivá napjai, anyám csöndben, könnyek között összerakta két dobozba Napoleone ruháit és játékait, és elvitte a rabbihoz, hogy adja oda a szűkölködőknek. A kis Napoleone nem hagyott semmi nyomot maga után, csak azt a kispárnát, amelyet a mama minden este magához ölelt, amikor lefeküdt.

Annetta egy hónapon át mindennap felkereste a temetőben a kőrakást, és egyszer megengedte, hogy vele menjek. Ez volt az első látogatásom a temetőben: láttam az apja és az anyja sírját, és a falnál, Vercelli közösségének jelentős személyiségei és a gyermekek között volt eltemetve Napoleone.

Nem beszéltünk a halálról, senki sem beszélt Napoleonéról. Csak egy kispárna maradt meg, az emlékek, és egy szorongó érzés, amelytől sohasem tudtunk megszabadulni. Az öcsém halála után arra gondoltam, sohasem fogok férjhez menni, nem fogok cipőt pucolni, nem fogok azzal törődni, hogy ne főjenek szét a paradicsomok, és nem fogom a sütő fölé hajolva ellenőrizni a sütemények sülését. És sohasem fogok elveszíteni egy gyermeket.

Amikor nagy leszek, majd minden reggel fel fogok kelni, gondosan felöltözöm, és találkozom érdekes emberekkel, azt fogom enni, amit mások főznek, és nem kockáztatok ilyen nagy veszteséget.