Gárdonyi Géza

A báró lelke
Tizenkét novella

ISBN 978-615-6683-56-4

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

A BÁRÓ LELKE

ÉTELEK KIRÁLYA

A FIAM GAZEMBER

TRILLIÓK A LEVEGŐBEN

VALLATÁS

A FALU TÉLEN

TÖRÖK IGAZSÁG

GIZEHI PERGAMEN-LAPOK

ILYENEK A VADÁSZOK

TIZENKÉT NOVELLA

ANNUSKA APÁCZA LESZ

EZ IS CSODÁLATOS TÖRTÉNET

HORDJ MAGADDAL TÜZET

MI AZ A SZERELEM?

A CSONKA PÓK

FELHŐ A SZOBÁBAN

A ZÁSZLÓ ÁTMARAD

HAT TITKOS KIS LEVÉL

A TÖRÖK SALAMON

HOGYAN CSINÁLÓDIK A VERS

MARI NÉNI MEG PISTA BÁCSI

A MEGISMÉTELT IDILL

A BÁRÓ LELKE

I.

Fehérszakálu öregúr volt a báró. Kockás nadrágban járt és szürke cilinderben. De azért a gyerekek nem futottak el tőle, sem a kutyák meg nem ugatták, sem a béresek nem nevették.

A gyerekek inkább utána futottak, ha meglátták, mert bonbonokat hordott a zsebében. A kutyák meg nem ugatták, mert a falusi kutyák is tudnak annyi tisztességet, mint a városiak, sőt még többet, mert nem ugrálnak a kanapéra. A béresek pedig nem hogy nevették volna, hanem inkább komolyak voltak, annyira komolyak, hogy még nyögtek is, ha a báró a közelükben járt.

Mert a báró nem nézhette, hogy az ispán naphosszat dolgoztatja őket.

Fát vágni estig nem is volt szabad a báró birtokán. Az emberek délben két órát pihentek. Aratáskor egy hordó bor kisérte a munkásokat.

Szerették is a bárót.

Mikor meghalt, siratta mind a falu. A kutyák is illendően vonítottak.

Soha nem volt annál szebb temetés.

Mégis egy hét mulva, mikor hire terjedt, hogy a báró lelke visszajár, mindenki keresztet vetett magára. Az öreg méltóságos asszony alkonyat után mingyárt a paplan alá bujt. A cselédség ki nem mert menni az udvarra.

Féltek tőle.

Miért fél az ember azoknak a lelkétől akiket életükben szeretett, akik őt is szerették? - Ki tudná ezt megmagyarázni, ha csak nem német.

- Hátha csak pletyka, üres szóbeszéd a kísértet, - mondogatta Vilma kisasszony báróné fogadott leánya.

- Persze hogy az! - felelte a báróné.

De aztán este mégiscsak vacogott a foguk.

Vilma még csecsemő korában került a házhoz. Az országuton egy megfagyott komédiás családban az anyja karjai között találták. A tollas pólya-vánkosban élt még a kicsi.

Mekkora leány lett belőle! Feketeszemü nyulánk szép leány! A bárónét gyermeki szívvel szereti, noha tudja, hogy nem édesgyermeke. Faluhelyen az ilyesmit nem lehet titok alá zárni.

Hát mondom, ez a Vilma kisasszony nem hitte, hogy visszajár a báró lelke.

Hanem még aznap éjjel megbizonyította a báró, hogy az ő lelke nem csepü. Mikor az óra éjfélt ütött, megindult a kastélyban és végig sétálgatott az összes szobákon. A lepedő rémesen lengett rajta. Hosszú fehér szakála összefolyt a lepedővel. És borzasztóan sóhajtott. A báróné mellett elhaladt, mintha sohasem ismerte volna. Vilma meg akarta ragadni, de előbb mégis csak elájult.

No ez rettenetes éjszaka volt. A báróné alig birta megvárni a reggelt: pakoltatott.

Csak azt nem tudták még: hova menjenek?

A telet Budapesten szokták tölteni, de a zöldbe szokott embernek pokol nyáron a város.

A báróné végre is egy birtokos rokonára gondolt. Ritkán ment hozzájok, mert a dohányos embereket gyűlölte. De aztán arra is gondolt, hogy Baloghnak két tanuló fia van.

- Hátha az egyikből papot lehetne nevelni?

A báró lelke megnyugodna a másvilágon, ha a családban csak egy pap is lenne.

Odaindultak.

II.

Tiszttartóéknál nagy sürgés-forgás volt egy juniusi napon.

- A kisasszony ma jön meg, ma jön meg az iskolából, - mondogatták a cselédek.

A kéményből, mint valami nagy óriás karja, mozgott a füst a magasba. Mintha integetne a távoli országút felé:

- Jön már! Jön már! Isten hozza.

A konyhából fahéj-illat szállongott ki. A kisasszony kedves ételét sütik: fahéjas cseresznyés rétest. A kertész rózsákat metsz a kertben. Kántoréktól kalitkába zárt vadgalambokat hoz egy szeplős parasztfiu.

Ugyanez a fiu fölmászik a tiszttartóház előtt a jegenyefára, és a kezét ernyőül emeli a szeméhez: az országútat nézi.

Egyszer, hogy az uraság kertje felé pillant, látja, hogy a remetebarlang tetején is áll valaki, s éppúgy mint ő, az országútra néz.

- Az ifiur, - mondta a szeplős fiu.

- Hát csakugyan az ifiur áll ottan.

Szinházi nézelővel vizsgálódik a messzeségbe. Az arca piros.

Egyszercsak megrezzen. A nézelőt zsebre dugja. Megpödri a bajuszkáját s megigazítja a nyakkendőjét. Azután a nézelőt ismét előkapja: a szeméhez tartja. Kalapot emel. Udvariasan meghajol és érzékenyülten rebegi:

- Annuska!

Persze a megszólított két kilométernyi távolságban van: a feje biccentésével sem válaszol.

Ott ül a porfellegek között szálló hintóban az apja mellett. Az arca piros. Sárga szalmakalapján nefelejcsszinü pántlikák röpködnek.

Mosolyog.

Tiszttartó papa is vidáman nézeget reá.

A lovak táncolva röpítik a hintót hazafelé.

Mikor a hintó elmerült a völgy fáinak lombjai között az ifiur bágyadtan eresztette le a nézelőt és sohajtott.

Tiz éve mult, hogy nem látták egymást.

Négy évig az ifiur volt Bécsben, hogy német szót tanuljon. Hat évre meg a kisasszonyt vitték az apácákhoz. S tíz év nagy idő, kivált ha azalatt németül is kell tanulni.

Tiz évvel ezelőtt gyerekek voltak mind a ketten s itt játszadoztak a remetebarlang körül. Pillangót kergettek, virágot gyüjtöttek. Leültek a barlang mohos sziklájára és eltűnődtek a remete emlékén:

- Milyen ember lehetett az a remete? Mért vonult ide? Imádkozott-e egész nap? Lejártak-e hozzá az égből az angyalok?

A barlangot aztán egynapon átalakította a cselédség. A közepére asztalt és székeket raktak. A tetejét kilyukasztották és szines üvegablakkal fedték be. A falát belől egyenesre kaparták és megmeszelték. A körülötte levő kertet pedig elnevezték parknak.

Ez akkor volt mikor a báróné meg akarta venni a birtokot.

De nem vette meg. Mert az országút sáros volt, - nem lehetett útnak indulni. Mikorra pedig az országút megszáradt, a bárónénak is elpárolgott a vevő-szándéka.

Az ifiur ebben a percben sajnálta, hogy a barlang nem az a régi komoly, mohos, szentárnyékkal besötétített sziklaüreg.

- Vajjon eljön-e ide? Emlékszik-e arra, hogy itt a barlang előtt a virágzó almafa alatt valamit igért?

- Gyuluska, - így szólt, - ha megnövünk, én a maga felesége leszek.

- Én pedig a maga ura.

- Mindennap barátfülit főzök magának.

- Én pedig babaruhát lopok a mamától.

- És maga engem úgy hí, hogy te.

- Én is magát majd úgy hívom hogy te.

Gyula tizenkét éves volt akkor. Annuska tiz éves.

Gyula most pelyhező állu legény, jámbor és félszeg falusi ember. Annuska felnőtt leány.

Gyula elővonta zsebóráját és megnézte:

- Most 11 óra. Délig nem jöhet. Az ebéd eltart kettőig. Feketekávé, beszélgetés háromig. Háromtól négyig idejön, ha... ha még emlékezik.

III.

Az ebédnél feltünt, hogy Gyulának nincs étvágya.

- Te valahol ettél? - szólt Balogh papa.

- Nem.

- Beteg vagy tán lelkem? - kérdezte Balogh mama aggódó pillantással.

Zoltán is otthon volt már. Gyulának a bátyja. Pesti jogász. Zoltán úgy evett, mintha az összes egyetemi ifjuság éhségét magával hozta volna a faluba. Gúnyolódva szólott:

- Dehogy beteg. Azon búsul, hogy a bárányok legyezőjét levágták.

Mert éppen kirántott báránylegyező volt az ebéd. Falusi csemege, aminőt Budapesten seholse lehet enni.

- Ne bántsd őt, - szólt az apa. - Gyulánk jó gazda lesz. Ebéd után kimegyünk fiam az usztatóhoz.

Gyula savanyun mentegetődzött:

- Fáj a lábam apám. Inkább holnap.

- Mi lelte a lábadat?

- Ahogy reggel kilovagoltam, a ló nekinyomott a kapu-oszlopnak.

Az apa elhitte. Zoltán azonban gyanakodva nézett az öccsére:

- Mit pislogsz egyre az órádra?

Gyula zavartan felelt:

- Nézem, hogy jól jár-e?

Zoltán nevetett. A mellénye zsebébe nyult, hogy a monoklit szokása szerint felcsiptesse, azonban idejekorán átváltoztatta a kézmozdulatot egy morzsa lesöprésére. Mert tudni kell, hogy a papa huszonötöt szeretne vágatni minden egyetemi polgárra, aki monoklival majomkodik.

Zoltán a papa nézeteit ismeri, s ezideig csak egyetlen egyszer csapta fel a monoklit, hogy egy fiatal juhász-menyecskének feltünjön vele. A menyecske azonban csak elbámult és elmosolyodott.

Gyula már két órakor ott hasalt a remetebarlang tetején.

Jól számitott.

Három óra négy perckor a tiszttartóház ajtaján kilebbent a szalmaszínü ruha, a firenzei kalap és a kalapon a kék pántlika.

És a fák között el-eltünedezve, meg-megjelenve egyenesen a barlangnak tartott.

Gyula a barlang tetején a fű közé lapulva leste.

Leste, várta, - szivének elnehezülő dobogásával, mellének elnehezülő lélekzésével.

- Vajjon mennyit változott?

- Szép-e?

- Emlékezik-e a fogadalomra?

- Magyarul szólal-e meg vagy németül?

Annuska andalogva lépdelt a homokos kerti úton. Egy-egy bokor előtt megállt és elmerengve nézte.

A barlanghoz érve megrezzent.

Megpillantotta Gyulát. Elpirult.

Gyula kalapot emelt, és elfogódott hangon kérdezte:

- Bemutassam magamat?

- Ne.

A kezét nyujtotta. Fülig pirosan, nedves szemmel néztek egymásra.

- Emlékszik még rám? - kérdezte Gyula.

- Hogyne, - felelte a leány. - Sokszor játszottunk együtt.

- És utoljára itten. Emlékszik-e mit beszéltünk utoljára itten?

- Nem. Mit beszéltünk?

- Mindenfélét, - felelte Gyula pislogva.

Mert annyira el volt fogulva ő is, hogy alig tudott beszélni.

Annuska megváltozott: az álla, az orrocskája más, mint gyermekkorában volt. Apró pisze orrocskája volt Annuskának. De most rendes, mintha megigazították volna. Csak a szeme a régi, az a szép égszín szeme! Milyen bizalmas-kedvesen nézett akkor reá! Most olyan tartózkodó, olyan különös!

IV.

A család másnap együtt ült a verandán.

Ott volt a plébános úr is, aki Baloghgal és Kasza tiszttartóval bort uzsonnázott. A mama és a fiuk kávét ittak. A nagyapó se bort, se kávét nem ivott. A leánderfa alján ült és egy új képrejtvényen tünekedett.

Ez a nagyapó fehér fejü komoly ember. Valamikor katona is volt. A családnak ő szerezte vissza az ősi birtokot. Sokat dolgozott. Most már túl van a nyolcvanadik esztendőn is. Az elméje kissé meggyengült. A képes lapokban közölt rejtvények érdeklik még. Ha valamelyiket megfejti, megírja a szerkesztőségnek. S örül, hogy a nevét kinyomtatják.

Az asztalnál a két fiu jövőjéről beszélgettek.

Gyula már választott magának pályát. A gazdaságban marad. Született apja. Épp olyan hosszúnyakú, szőke, mélázó természetü. Az érettségin megbukott ugyan, de öt kilométernyi távolságból meg tudja különböztetni a rozsot a búzától s a toklyót a birkától.

Hanem annál nehezebb Zoltánnal bírni. Zoltán megvet mindenféle becsületes életpályát. Egyszerre országgyűlési képviselő s miniszter akar lenni, vagy legalább is államtitkár. Szerinte csak ez a pálya az, amelyre születni érdemes.

Zoltán inkább az anyjához hasonlít. Barna, zömök fiu, kissé indulatos, de nevetésre is kész minden pillanatban.

Balogh mama a fejét féloldalt feltámasztva, gyönyörködő szemmel néz a jövő század miniszterére. A plébános bizonytalan útnak véli a képviselőséget. Balogh apa pedig az állát vakarja rá.

- A képviselőség sokba kerül.

A tiszttartó persze a Balogh apa véleményét támogatja. Fösvény két ember, kivált mikor kártyaadósságról vagy egyetemi bálról fordul szó.

- Hát nagyapó mit gondol?

Nagyapó fölemelte a fejét:

- Valószinüleg: tűzveszedelem.

S rábökött az ujjával a lapra:

- Mert ez itt tűz. Ez itt vesz. Ez meg itt védelem, de vé nélkül. Csak a zsiráfot nem tudom még mit jelent.

Az asztalnál ülők elmosolyodtak.

- Mintha valami kocsi érkezett volna, - mondotta Baloghné figyelmezve.

Csakugyan vendég érkezett. A kis mindenes fut át az udvaron.

- Ki jött, Jóska!

- A mélcsás báróné, - kiáltja a gyerek.

- Jól láttad?

- Hogyne, hiszen a keresztapám a kocsisa.

V.

Gyula csak éppen megölelte a méltóságos nagynénit. Szemet meresztett a néni fogadott leányára, azután visszasietett a kertbe.

A távolban ugyanis, már előbb meglátta hogy a fasorban egy sárga pillangó lebeg a kastély felé. A sárga pillangót szalmából fonták s a szárnyai alatt leányfej rejtőzködik.

Gyula szive megdobbant a sárga pillangótól.

- Most vagy soha, - szólott, - el kell intéznünk ezt az ügyet.

Mert tegnap a viszontlátás órájában elfogultak voltak mind a ketten. Gyula "nagysádnak" szólította Annát, Anna meg Balogh úrnak Gyulát. A régi hangot nem találták meg. Csak a szemök beszélt.

Gyulának azután jutott eszébe, hogy Annát a keresztnevén kellett volna szólítania. A divatos kalap zavarta meg. Meg aztán hogy Annuska megnőtt, annyira megnőtt, - s olyan komolyan nézett reá...

Gyula nyakkendőjét megigazította, a bajuszkáját kipödörte, a port a cipőiről leverte, s eléje indult.

- Apámat keresem, - szólott Annuska nekipirult arccal.

S Gyula szemébe nézett.

- Nálunk van, - magyarázta Gyula szintén pirosan, - megjött a nagynéném, őt fogadják. De milyen meleg van, ugye nagysád?

Megint nem merte mondani: Annuska.

- Meleg van, - felelte a leány, - az arcom is ég belé.

- Tessék a hűsre nagysád. Úgy illik kegyednek mikor a hűsön áll...

A bók talán nem volt elmés, de a hangja reszketett a felindulástól.

Annuska egy telegrammot mutatott.

- Most érkezett. A postás azt mondta hogy sürgős. Hát elhoztam magam. Siessünk.

- Nem olyan sürgős az. Várjunk talán. A nagynénémmel ugy is lejönnek ők ide a kertbe.

- Hát ön miért nincs ott?

- Mert kegyedet megláttam a fasorban. Oh nagysád, milyen ritkán lehet a fasorban látni kegyedet!

- Elhiszem. Most is úgy szöktem el. A mama alszik. Rettenetes éjszakánk volt. A csirke ketrecek közt tolvaj járt, egy fekete ember.

Gyula önérzetesen sietett megjegyezni:

- Az nem tolvaj volt.

- De. Én is láttam. Föltérdelt a kinai tyúk ketrecének a tetejére és az én ablakomat fenyegette.

- Nem fenyegette nagysád. Azt szavalta Petőfitől:

Csendes éj van, nyugalomnak éje,
A magas menny holdas csillagos...

- Hogyan, ön tudja...?

- Az egész Petőfit könyv nélkül.

- De a tolvajt? Tudja ki volt?

Gyula meghökkenve nézett Annuskára és zavartan felelt:

- Nem, azt nem tudom ki volt.

- Hát akkor honnan tudja, hogy szavalt!?

- Sehonnan.

- Az előbb azt mondta...

- Csak gondoltam.

- A papa különben estére meglövi.

- Engem?

- Nem: a tolvajt.

- Az ördögbe is, azt ne tegye. Mondja meg neki, hogy ne tegye.

- Már mondtam neki, de nem hallgatott rám.

- Jó hogy tudom.

- Mit mond?

- Semmit. Azaz hogy...

- Merre van hát az édesapám? Azt hiszem ez a telegramm csakugyan sürgős ügyben jött.

- Ne tessék elhinni. A telegramm mindig annak sürgős, aki küldi. Néha nincs otthon levélbélyeg... vagy a kereskedősegéd szerelmes a postás kisasszonyba... mit tudom még mi okokból, de sokszor a leghaszontalanabb ügyek azok amik miatt telegrammok érkeznek. Tessék leülni.

- Köszönöm nem fáradtam el.

- Én pedig azt hiszem, hogy elfáradt. Tessék elhinni, hogy elfáradt.

- Ön igazán udvarias, - mondotta Annuska.

Fehér kerti pad mellett álltak. A pad fölé illatos orgonavirág hajolt. Annuska leült.

- Tartom, - mondotta Gyula a napernyőt megfogva, - a telegrammot is.

- Köszönöm nem nehéz.

- Visszautasítja a szolgálatomat?

- Nem. Tessék.

Átnyujtotta a telegrammot. Gyula meg fogta a kezét is.

- Miért fogja a kezemet? - kérdezte csodálkozva Annuska.

- Engedje, hogy fogjam, - esenkedett Gyula.

Annuska lesütötte a szemét.

Gyula sóhajtott.

- Oh kisasszony...

- Tessék?

- Oh Annuska...

- Mit mond?

- Bocsásson meg, de ez a szokatlan zavar...

- Zavarom?

- Dehogy... azaz hogy zavarnak mégis kegyed az oka.

- Hát akkor elmegyek...

Elvonta a kezét Gyula kezéből s fölemelkedett.

- Hiszen éppen attól tartok, - mondotta Gyula. - Azért fogtam meg a kezét, hogy maradjon.

- Maradjak?

- Maradjon.

Pirosak voltak mind a ketten.

- Óhajt valamit mondani? - kérdezte halkan a leány.

- Sokat.

- Hallgatom.

És figyelemmel nézett Gyulára.

Az orgonavirág az arcához hajlott. Annuska mégjobban odasimította.

- Nem is tudom hogyan kezdjem, - töprenkedett Gyula.

Anna összeszedte az erejét.

- Szivesen segítenék, - mondotta halkan, - ha tudnám miről van szó!

- Éppen ez a nehéz.

- Valami titok?

- Az.

- Hát kezdje a végén. Legjobb a végén kezdeni. Mink az iskolában mindig rákiáltottunk arra, aki valami titkot beszélt: A végét! a végét!

- Csakhogy én a végét magam se tudom.

- Hát kezdje a közepén.

- A közepén?... Kegyed olyan szép, olyan szép...

Annuska lesütötte a szemét:

- Igazán?

- Angyali szép!

Anna zavarodottan rajzolgatott a napernyőjével a homokba.

- Mindig látom önt, - mondotta aztán fejét fölemelve, - mikor az ablakunk alatt ellovagol. Azt is láttam, mikor a ló ma reggel levetette. Jaj de megijedtem!

- Megijedt? Én bizony nem ijedtem meg. Annyiszor leestem én már, hogy megszoktam. De hogyan van, hogy én nem láttam kegyedet?

- Elbujtam a kárpit mögé.

- Pedig azért mentem arra, hogy kegyednek köszönhessek.

- Igazán? No ezentul mindig megmutatom magamat az ablaknál.

- Én pedig köszönök.

- Én meg intek a zsebkendőmmel. De vigyázzon ám, nehogy megint...

- Kiállom én azt is, ha kegyedet láthatom.

- Annyira szeret engem látni?

- Kimondhatatlanul. Éjjel is mindig látom álmomban.

- Igazán? Jaj! Jönnek.

Az út tulsó végéről csakugyan beszélgetés hallatszott.

Annuska ijedten emelkedett föl és elsietett, mintha valami bünt követett volna el. Gyula csak bámult utána, aztán felpattant ő is és utána sietett Annuskának.

VI.

A báróné elbeszélésétől minden érzékeny ember megfázhatott.

Elmondta, hogyan szokott sétálni, sohajtozni éjjelenkint a báró a kastélyban.

A férfiak nevettek rajta. A plébános nem volt annyira hitetlen. Hasonló történeteket talált már a szentek életrajzaiban eleget.

- Eladom a kastélyt, - mondotta a báróné a padra letelepedve. - A birtokkal együtt kétszázezer forintot is megér.

- Többet is megérhet, - mondotta a tiszttartó, - ha nem siet méltóságod az eladással.

- A báró lelkét meg kell nyugosztani, - folytatta a báróné. - Neveltessünk papot a családból. Imre az egyik fiadból papot neveljünk. A fele vagyonomat rátestálom azonnal.

Baloghné az urára nézett. Balogh Kaszára nézett. A plébános jelentősen összecsucsorította az ajkát és magasra emelintette a szemöldökét. Zoltán egy deucia-bokorról virágot szakított Vilmának és kis rokonnak cimezte.

- No helyeslitek az eszmét? - kérdezte a báróné.

- Hogyne, - mondották mindnyájan.

- És te Zoltán?

- Én nem leszek pap, - felelte Zoltán határozottan. - Még a farsangon se gondoltam arra, hogy reverendát öltsek.

- Nem is neked való, - hagyta rá a plébános, de mingyárt hozzá is tette: - ahogyan gondolod.

- Hát akkor Gyula legyen pap, - mondotta Balogh mama.

- De hol az a fiu?

Nekimelegedve tért vissza a kert aljáról. A kalapjával legyezte az arcát.

Zoltán eléje kiáltott.

- Jónapot tisztelendő úr!

- Pap leszel! - magyarázták a többiek.

Gyula meghökkent.

- Saul, azaz hogy Sámuel, - jegyezte meg a plébános, - szintén így szólt, midőn Saul az atyja szamarait keresvén eléje járult.

- Micsoda? - kérdezte Gyula, - azt akarják, hogy pap legyek? Én? Mi jutott eszükbe?

Balogh apa néhány ünnepies szóval megmagyarázta, hogy a nagynéni óhajtása ez, és hogy ennek az óhajtásnak nemcsak engedelmeskedni kell, de meg is kell köszönni.

Gyula úgy nézett a nagynénire, mintha megint a lába fájna.

- Aki pap, - szólalt meg az öreg nagyapó, - abból kanonok is lehet. Mikor Páduában táboroztunk, egy kanonok vendége voltam...

- Püspök is lehetsz, aranyos fiam, - szólott közbe Baloghné.

- Énrám ugyan nem tesznek se papi talárt, se püspöksüveget soha! - mondotta Gyula a tarkóját vakarva.

Balogh apa haragosan nézett reá:

- És ha én parancsolom?!

- De a gazdaság... - hebegte Gyula, - úgy megszoktam már...

- Épp úgy megszokhatod a szemináriumot.

- Talán Zoltán...

- Én már elvégeztem ezt az ügyet, - mondotta Zoltán hidegen. - Tudod, hogy választottam már pályát.

- Huszonnégy órát engedek a gondolkodásra, - szólott keményen Balogh apa, - ha ennek elteltével kijelented, hogy pap leszel, akkor a te akaratod teljesülhet, ha azonban azt jelented ki, hogy nem leszel pap, akkor az én akaratom teljesül, mert csak azért is megmutatom, hogy pap leszel.

- Ne bántsd, - szólt kérlelő hangon az anya, - majd meggondolja. Ilyen hirtelen nem lehet határozni.

- Szokatlan neki a gondolat, - mondotta a plébános is. - De csak bizzák rám. Az én tanítványom volt, és bölcs Sirák is... most nem tudom bizonyosan bölcs Sirák volt-e, vagy szent Pál...

Mielőtt megmagyarázta volna, hogy bölcs Sirák vagy szent Pál miként vélekednék az ügy felől, karonfogta Gyulát és magával vonszolta.

VII.

- A papi pálya, - kezdte sohajtva a plébános, - magasztos, legszebb a földön. De édes fiam komoly elhatározással kell ráindulni, akárcsak háboruba indulna az ember. Furcsa ugye: a pap a békesség mivelője, s azt mondom, úgy kell erre a pályára lépni, mint aki hadba indul. Ezt gondold meg legelőször.

Gyula szórakozottan csapkodta botjával a georginafejeket.

A plébános folytatta:

- Aztán ha meggondoltad és elhatároztad, az a kérdés nem viszel-e valamit a szemináriumba, ami onnan folyton kifelé hordja a gondolataidat.

- Mi az?

- Teszem azt, valami emlék: egy leányarckép...

- Egy leányarckép?

- No persze. Örökre le kell róla mondanod.

- Örökre? De nem akarok ám.

- Micsoda? te gonosz lurkó! hát már van valakid?

- Persze, hogy van.

- Mégis pap akarsz lenni?

- Akar az ördög.

- Hát igazán nem?

- Határozottan.

A pap a vállát vonogatta:

- Hát akkor mondd meg a bárónénak, hogy tegyen inkább valahol, mondjuk a mi templomunknál egy 4-5-6-10 ezer forintos alapítványt. Én csakúgy elvégzem a halottért való imádságokat. Minek is lennél pap kedved ellenére.

Gyula duzzogva felelt:

- Én nem is tudom minek erőszakolnak éppen engem, hogy pap legyek. Mi közöm nekem abban, hogy a báró lelke mit csinál?

- Jól beszélsz fiam!

Gyula nekihevülten folytatta:

- A bárónak kedve van még a halála után is élni, én meg eltemessem magamat a halálom előtt?

- Ez a helyes beszéd.

A verandához érkeztek, ahol Balogh apa és Kasza tiszttartó egy magyarruhába öltözött, kipödrött bajuszu emberrel parolázott.