AMTAK E-könyvek

Szabó Dezső

Az elsodort falu

Első könyv

AMTAK Bt, 2022

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadja az AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

www.amtak.hu amtakbt@gmail.com 06 20 218 6762

Látogass el honlapunkra, és böngéssz!

ISBN 978-615-6028-76-1

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Tartalom

Szabó Dezső

Az elsodort falu

Első könyv

I.      AZ ÖRÖK FALU

II.      ILONA NAPJA

III.      FEKETE GYERTYÁK

IV: JUDIT

V. A VILÁGTALAN FALU

SZABÓ      DEZSŐ

AZ ELSODORT FALU

Második könyv

V.      Az otthon maradt falu.

VI.      Judit éjszakája.

VII.      Erdély!

VIII.      Készülő hullák.

IX.. A megölt falu.

X. Miklós.

XI. Mária elhivatása.

1.

2.

XII. Az elsodort falu.

2.

1. AZ ÖRÖK FALU

1.

Az öregasszony az asztalhoz ült. Nem evett. Maga elé bámult. Nem látott. Alsó ajka meg-megremegett. Nem beszélt. Az öreg úrban már három napja készült a vihar. Tegnapelőtt már kivörösödött a halántéka. Tegnap már egy kortyra itta ki roppant poharát s olyan ajtókat nyitott, hogy látszott, hogy a lelkét szellőzteti vele. Ma már kidobbant meglódult szíve nekisúlyosodott lépteibői s fel- felhorkant, mint egy bántott vadkan. Miért volt dühös az öreg úr? Dühös volt a maga dühéért is, huszonnyolc év lebunkózott reménységéért, a szorongásért, hogy talán fajának végső ideje elött áll. De dühös volt a fájdalomért: szenvedni látni ezt az öregasszonyt, ezt a minden mindennapon átszeretett vén csontot, szótlanul, panasz nélkül, mint egy beteg háziállatot. És mert egész testével lelkével sajnálta, nagy dühös szavak jöttek ki belőle:

— Az Istenedet, hát már megint el akarsz kergetni hazulról? Három napja olyan képet 20 vágsz, mint a fancsali feszület. Hát mit félsz? Tudod, hogy nem eszem meg a drágalátos fiadat. Te nevelted, most teljék benne a kedved.

— Csak hadd legalább, hogy lélegzetet vegyen. És ne bántsd az önérzetét. Tudod, hogy is Böjtbe, egyszer már elkergetted a szavaiddal.

— Hát majd rimánkodni fogok a nagyságos úrfinak. Elkergettem! Én kergettem el! Mert a makacs disznó egyszer egy évig elkóborolt, mert az apja megrótta, hát elkergettem. Majd komplimenteket vágok a kedves fiadnak azért, hogy huszonnyolc évig sárba dobtam a ráköltött pénzt, hogy öreg fejjel szégyenlenem kell, hogy reményeim voltak.

— Valaminek történnie kellett. Mi nem értjük őt, sohasem értettük egészen.

— Hát itt a baj, a fene egye meg a megértését és azt is, aki a modernséget kitalálta. Engem értett mindig az apám, ón is az apámat s az apámat is értette az apja. Mert józanok voltunk, becsületesek s nem ficamodott ki a lelkünk. Értettük egymást, mint ahogy egyik egészséges ember érti a másik egészséges embert. De az úrfi már diákkorában tele volt mindenféle nehézséggel. Persze, neked ez tetszett, neked ez poézis volt, mintha efféle modern nyavalyatörés lett volna Petőfiben, pedig az a poézis. Most megeheted a poézisedet. Akit én nem értek, az vagy beteg, vagy nem becsületes ember, vagy mindakettő. Hogy álljak jót azért, akibe nem tudok belelátni.

— Jancsi mindig szerette a földet Hiszen te is csak gazda vagy tizenöt év óta. Csak az apját követi, ha gazdálkodni fog.

— De én előbb főszolgabíró voltam és húsz évig szolgáltam a megyét! Én előbb dolgoztam, akartam s csak azután pihentem, mert egy Böjthének a gazdálkodás csak pihenés. És te véded őt, mikor a te repülő álmaidat puffantja le olyan embertelenüL Ezért gyömöszöltük belé életünk minden reménységét, tojtattuk, szórtuk a pénzt a tanítására, hagytuk éveken át külföldön kóricálni, hogy az utolsó Böjthe most ráírja a parancsot vén szüleire: haza megyek, paraszt leszek, nincs ambícióm, a földnek fogok élni. Az egész megye röhögni fog s én még rimánkodjam neki, hogy ne fájtassa a kedves kis bábikáját, mellyel megrúgott.

Az öregasszony nem felelt. Nem akart gyújtókat dobálni ebbe a felizzó lélekbe s az öreg lelkének fájt legjobban a kérdés: mi lelte ezt a szelíd, mesehallgatószem nagy gyermeket, hogy a hosszú éveken át teleírt táblát egyszerre egy felrázott mozdulattal tisztára törölte? Micsoda fájdalom vagy ijedtség rántotta vissza a megtárt kapunál ezt a gigásznak szabott hatalmas fiút, aki arra látszott teremni, hogy mindent elbírjon és semmitől se rettenjen vissza?

A két öreg fájó szorongással tipegte körül ezt az olvashatatlan lelket. Ez a kínzó érzés nem most kezdődött. Böjtléék már Atilla korában nőttek a Székelyföldből, de miszticizmus, metafizika s túltengő lélek sohasem kezdte ki ezt az acélfajt. Protestánsok voltak a protestantizmus elött s Kálvin csak tudatossá tette elöttük azt, ami nekik olyan természetes volt, mint a lélegzetük. Józan, nyers faj volt, letörhetetlen a küzdelemben, nyitottszem a tanácsban. A munka életük természetes kibontakozása volt. Valaha egész Csík-, Udvarhely- és Háromszékmegye tele volt a családdal, most már csak az öreg Böjtbe Mihály egyetlen fia János jelentette a jövőt. A família megyei embereket, papokat és katonákat termett s a Böjthe-pár az utolsó csillag hatalmas felragyogását remélte. A gyermek földerős, gazdagétvágyú és mohóét lélek, eszével tótágasra állította tanárait, kikben a felriasztott jós legalább is miniszterséget kukorékolt a fiúnak. A gyerek éppen olyan könnyen hajította magába a tudományt, mint amilyen könnyen mázolta a földhöz iskolatársait. De mikor hazajött, vakációkon, az újból csecshez kapó gyermek húsos mohóságával vetette magát az anyaföldnek, cselédre káromkodott, marhára kurjantott, szántott, vetett, kaszált, aratott, mint két paraszt béres. Egyszer aztán, tizenhatéves korában, a kamasz évek nagy testi forradalma után, hirtelen és különös változás állott be. Ez e nagy zengő, napos ifjúság egyszerre elkomorodott, a bőven kirügyező szavak befelé hervadtak, a beszélő szem elnémult, visszafelé mélyült s az eddig kitárt élet sötét, csukott ház lett, mely mellett hűvös nyilallott az emberekbe. Egy nagy árnyék állt az öregek s a gyermek közé s ennek az árnyéknak a hidege mindjobban átdidergett az öregek életén. Ekkor történt, hogy valami különös szó miatt az öreg nyaklevest igért a fiának s az akkor egy évig nem jött haza, még a vakációkat is akkor még élő nagynénjénél töltötte. Mikor visszajött, egy teljesen átalakult, komoly, szelíd, engedelmes, nagyon jó férfigyermek jött vissza, aki most már mindent tudott tűrni és semmiért sem mutatott bántódást. De a kimondott akarata kilőtt nyíl volt, mely minden akadályon átfúrt s amelyet irányától eltéríteni nem lehetett. Oh, mennyi jövőt rajongott bele az elhomályosuló fiúba a két öreg! ök, akik napról napra látták feltelni ésszel a két nagy olvasó szemet, akik látták felzsendülni csodálatos hajtásait a szavakba bomló léleknek: minden reményre jogot, minden lehetőséget valóságnak éreztek s főispán, miniszter s más nagy szavak harangoztak a feltóduló álmokon keresztül. És milyen királyian színes, munkás volt e komoly gyermek fiatalsága. Hogy bomlott remekbe teste, diadalmas felszökése az erős emberhúsnak, mely évezredes szakadásban ontotta a földerős, derűs, akaró emberi életet. És azután egyszerre ez a nagy homályosság szállt rá erre a gazdagon zuhogó életre. A gyermekkacagás, az arc és izmok játékos finomsága, a bőr örvendő felcsillogásai lehalaványultak róla. A fejlődő lélek szavakban dús kiözönlése megszűnt. A tegnapi gyerekre egyszerre egy komoly férfi merevedett. Valami komoly megilletődés és mély elálmélkodás látszott ezen a mély arcon, mint aki elé valamelyik damaszkuszi úton elébetoppant a kinyilatkoztatás. De ez a beárnyékoltság nem a fiatal vér beteges melankóliája volt. Az akarat és a tett érintetlen maradt. Az erős munka és a cél úgy kellett ennek az izmos életnek, mint a felgyűlt jókedvnek a kurjongatás. Most aztán erős egyetemi tudományok után s hogy keresztül-kasul kóborolta Európát, az öregek megkapták a villámütéses levelet. Hogy most már hazajön, eleget tanult, hogy jó paraszt lehessen, nincs semmi ambíciója., nem fog semmi pályára menni, a városnak feléje sem néz, paraszt lesz az ősi faluban, az ősi földön, a míg is visszatér rögnek a rögök közé.

Az öreg Böjthében a keserű szavak sodrán újból felközelgetett a zivatar. Bántotta az is, hogy vigasztalás helyett csak marcangolni tudja ezt a remegő öregasszonyt. Érezte, hogy ki kell mennie, hogy ki kell szöktetnie magát a várószoba szorongásábóL

— Ki kell mennem a malom rétjére. Küldd a sárga kocsit a nagyságos úrfiért. Aztán cirókáld ki rajta a szívedet, amíg én odavagyok. Mondd meg neki, hogy rendeltem névjegyet a számára: Bessenyi Böjtbe János, paraszt. Mondd meg neki, különben . . .

Akkor már künn volt. Az öregasszony tovább ült a leürített asztalnál. Fiatalon maradt, nagy melegítő fekete szemei — mint egy imádságos könyvbe — előre meredtek. Szép széles ajakán megdermedt sírás volt. Nagyon öreg és nagyon gyermeki volt a szája. Nem is a meghiúsult álmok fájtak neki, a görögtüzes elvesztett jövő. Hanem az a végtelen szorongás, hogy ez a belőle szakadt egyetlen élet egyszerre idegenné, olvashatatlanná veszett. Hiszen ez is halál volt, mindennap új ürességivel kínzó halál. Hogy várta mindennap, hogy ebből a távoli, fölényesen jó és királyian engedelmes fiúból egyszerre előbukkan a régi gyermek, vérének, húsának, álmainak diadalmas folytatása. És mindennap új siratással kellett siratnia a régi holtat. Mi történt ezzel a fiatal élettel? Milyen bánat vagy csalódás árnyékolta el ezt a szép fiatal homlokot? Miért nem lehet ez az bánata és csalódása is, hogy győzelmesen anya lehessen minden vereségen keresztüli öreg, szelíd, rendezett lelkében széttapogatott, mint egy tiszta vén almáriumban, de nem lelt, nem lelt feleletet.

Maga tipegett ki az istállóhoz, hogy kiadja a parancsot. De tíz perc múlva már elfelejtette, hogy künn járt s kiküldte a belső cselédet, hogy indítsa el a kocsist. A nagy fogadószoba egyik ablakához ült, honnan el lehetett látni a szelesen kanyargó útra. Nézett hosszan, csak egy dolgot, egy ott nem levő dolgot látó látással. A legközelebbi vasúti állomás egy jó órai kocsiútra van.

Megvolt három óra, mikor az öregasszony szívébe beledobbant a közeledő kocsi. Oh, ha az régi gyermekét hozná vissza!

A fiú belépett. Jegenyetermetét lehajtotta anyja keze felé. Mikor a hosszú csók után ismét felegyenesedett, nagy, anyja-féle mély szemeiben valami nedves elfényesedés volt s mögötte széles folyással jóság, emberi jóság folyt.

— Nem fáztál meg, lelkem?

— A szél csípős, de legalább kiverte fejemből a hosszú vasúti utazást. Hol van az édesapám?

— Mindjárt jön, csak a malom rétjére nézett ki. Falsz valamit?

— De mennyire! Nem akartam a vonaton enni, tartogattam haza az éhségem. A régi jó éhségem hoztam vissza. Felszolgáltak.

Az öregasszony hallgatagon nézte enni ezt a nagy fiút. Milyen egyszerű minden mozdulata. Sem egy Kárpáthy Zoltán, sem Kossuth, sem Damjanich, még csak egy Ugrón Gábor sem bukkan ki az egyszerű, nyugodt mozdulatok közül. Szótlanul, mohón eszik, csak az ételnek élve, mint egy elfáradt paraszt. Pedig milyen hőskölteményre szabott alak, milyen győzelemre termett homlok. Szeretett volna valamit kérdezni tőle. Kérdést, melyben átlophatná magába fia megbújt lelkét, hogy jó meleg anyai vérével rokonná melegítse. De valami különös félelmet érzett ez előtt a hatalmas fiú előtt s ügyefogyottnak talált minden feljövő szót.

János bevégezte ebédjét. Szép széles szája zsírosan vöröslött s szemeiből új, vidám fénnyel jött ki a megelégített élet. Egyáltalában a régi melankólia eltűnt erről az erejét tudó arcról. Egy hatalmas pohár vizet küldött az étel után, ujjaival megbabrálta fogait, felállott s megrázta magát, mint egy napon hevert szelindek:

— Milyen jó itthon!

Ez a mondat széles meleg áramban hozta vissza az öregasszonyba régi, bátor, napsugaras anyaságát Odament a nagy fiúhoz, szép barna arcát megveregette és a régi meleg szavakat elbabrálta:

— Te csacsi, te nagy csacsi.

És mert künn egyszerre feldöngtek az öreg úr földrengető léptei, sietve, ijedtként tette hozzá: Vigyázz, mert haragszik az öreg. Csak ne ingereld, tudod, hogy nem soká tart nála.

Az ajtó egy rántással teljes szélességre nyílt. Az öreg úr megállott a küszöbön. Nagyon hetyke igyekezett lenni, de nagy eres kék szemeiben csak szomorúság volt. Sötét arca a márciusi széltől s a felmozdult indulattól izzott, mint egy öreg bronz istenség.

János hozzá ment, átölelte, kezet csókolt, megcsókolta. Az öreg nem szólt, nem mozdult, mintha félt volna, hogy a legkisebb mozdulata apává zökkenti s minden keserves szeretetével átölelte ezt a szép, erős fiút.

— Hazajöttem örökre, édesapám. Most csak adjon elég tennivalót, s én leszek a legjobb bérese.

Mély fiatal hangja átjárta az öreget, mint egy tavaszi harangzúgás. Az öreg kétségbeesetten kapott lehulló haragja után, de csak szomorúság s valami nagy melegség akadt a lelke ügyébe. Odament az asztalhoz, leült egy hatalmas karszékbe, odatapadó tágas szemmel nézte a fiút és szólt:

— Ülj le!

János leült vele szemben. Az öregasszony az asztalfőre ült, mintha elnökölte volna a két férfi beálló beszédét. Most már — nem tudta miért — nem félt. A szobában nagy nyugodtság terjedt szét. Az öreg szólt:

— Hát — és itt azt akarta mondani: nagyságos úrfi, de a póz befelé csuklott e megnyilatkozó percben — hát téged mi lelt fiam?

— Miért kérdi édesapám!

— Miért kérdem? Még te csodálkozol! Hát egészen természetesnek találod a bolondériádat! Huszonnyolc évig remegtünk érted, tervezgetünk szegény vén anyáddal, megtöltjük bolond vén fejünket képviselőséggel, miniszterséggel s mi a franccal és te egyszerre csak odabököd a szegény öreg bolondoknak: fütyülök az álmotokra, nincs ambícióm, paraszt leszek. És még ő csodálkozik, ha kérdést tesz az ember.

A fiú lecsitító jó türelemmel felelt s hangja olyan volt, mintha kényeztetett gyermek felé hajolt volna a szavaiban:

— Nem csodálkozom, édesapám, és értem az apámék megütődését. De nem tehetek máskép. Különben is, a föld volt mindig a mi értelmünk. Politika, katonaság, tudomány csak kirándulás volt nekünk. Innen indultunk ki és ide jöttünk vissza.

— Legalább nyolc-tíz évet töltenél közszolgálatban. Mit mondanak majd. Az utolsó Böjtbe már letört huszonnyolcéves korában. Mit feleljek, ha kérdik, hogy mi lappang az őrültséged mögött? Mikor én sem értem, mikor ón is és szegény öreg anyád idegenek vagyunk neked.

— Csak egy kis türelmet kérek, édesapám. Én értem az édesapámék csalódását s nekem is fáj a fájdalmuk. De majd a közös munkában hozzá fog szokni apám a paraszt fiához.

- Ő érti a mi fájdalmunkat! Megértem! Megértem! Ez az ő modern frázisuk. A fészkes fityfene egye meg a megértéseteket! Nekünk öklünk volt, vagy ölelésünk, ők megértenek. Megértés! Ez a modern eunuk-úrflk műfallosza. Mi a nyavalyát érünk mi a te szép megértéseddel, mikor mi nem értünk téged! Mi lelt, mi bántott meg? Épeszű úri fiatalember nagy ok nélkül nem bolondul meg máról holnapra. Éveken át zabálja a betűt s a világot és aztán feldagadt beggyel hazajön elbutulni. Ki fogja ezt megérteni? Ki fogja elhinni, hogy nem valami gyanús vereség lappang a dolog mögött?

— Semmi lappangó oka nincs édesapám és éppen most jött meg a jobbik eszem. Szeretem a földet és szeretem a falut: ennyi az egész. Ez olyan egyszerű, hogy minden paraszt belülről megérti. És talán a sok tanulásom sem volt hiában. Talán jobb fogok tudni lenni tőle és messzebb látok ezekben a szegény emberekben. A magyar falunak pedig nagyon sok jóságra van szüksége.

Nyugodt, tágas szavai úgy hullottak alá, mint az őszi diófa levelei, hogy széles melegségükkel befedjék a földet. Az öregasszony a szemeivel is hallgatta, a füleivel is nézte ezt a hódító vállú, erős, barna fiút, amint egyszer, nagy szerelmi vallomását teszi a földnek. És öreg, tipegő lelkét valami nagy nyugodtság párnázta körül. Talán mégis az van jól, amit ez az erős, nyugodt fiú akar. Az nyílt szemei látják az utat. Mintha katedráról, templomban hulltak volna ezek a komoly, hitvalló szavak lelkébe. Valami nagyon mély, múltból izmosodó biztos jövő volt a hangban és a szavakban. Az Öreg úr elnémult. Hiába nyuldosott szét magában, nem találta a dühét. Az ös faji emlékezés feltolult még izmos, falusi gerincén s mintha minden rög és minden gyökér énekét hallotta volna. Nagy Ígéret s a folytatódás győzelme áradt ki ebből a herkulesi fiúból s visszakapcsolódva az vén teste diadalát érezte e fiatal testben. Megilletődött s valami győzelmes fájdalmat érzett, mint az új napnak feltépett barna földtáblák elött. Hallgatott. Messziről, az udvar mélyéről, egy bágyadt kukorékolás, mint egy hervadt pipacs nyílt fel a levegőbe. Azután még egyszer, azután harmadszor. Valami emlékeztetés, valamire hívás volt elnyúló rezgéséhen.

János vette a kalapját s tréfásan odatartotta arcát az öreg úr elé:

— Most meg, édesapám, pofozza ki rajtam a haragját. Ne kíméljen, sokat elbírok. Megyek egy kicsit szétnézni a faluban. De ha visszajövök, azzal ne büntessenek, hogy nem kapok ebédet! Mert nagyon éhes tudok lenni.

Kiment. A két öreg hallgatott. Mégis: nagyon nagyon fiuk volt nekik ez a gyerek.

2.

Gyermekes ugráló léptekkel ment, mint egy gyermekóriás, ki sziklákat dobálni siet. Kiparancsolta a látást szemeiből, hogy majd a templomdombon egy ölelésben lássa meg a falut. Nem kívülről fog az bemenni a szemeibe. Élete mélyéről fog felmerülni s kivetődni a téres világba vére szerinti, álma szerinti egyetlen valósággá. Azután egyszerre fenn volt a templom mellett, mely úgy állott a cinterem apró fejfás sírhalmai között, mint egy őszrehullatott, öreg, kopott elefánt. Előtte, elfolyva a völgyi folyó hosszában, kiloccsanva a síkság szélére volt a falu. Az örök falu. Mögötte hegyek hegyekre torlottak egészen a határszélig, melyeknek ez a templomdomb utolsó elgyengült kiáltása. Rajtuk a tölgy és fenyves haragos epikája, végtelen lélegzetű végtelen erdő. Erdő, mely nem mozdulatlan, álló valami. Hanem nyüzsög, roham, megostromolja a felhasadó sziklákat s egy-egy felrohant fényszála, mint kiszaladt győzedelmi hajrá szökik az égnek. Innen szakadnak a nagy árnyékok, melyek ráfeküsznek a falura és sápadttá teszik a földért aggó embereket s földből növő életet. És innen jönnek a szélestenyerű vad szelek, melyek hideg szegeket vernek a kifeszített, elitélt emberekbe. Micsoda nyomoralt falu, micsoda végzetesen örök falu-falu ez! Rög, kő, vályog, burján, az elmúlás futó darabjai, itt összeadnak egy örökkévalóságot, mely mindig ugyanaz s mit az idő nem tud tovaharapni. És ugyanazok az emberek is: meg-megújuló buborékai a szomorú földnek, mely robotolja az örök folytatást. A hegyekből hitvány, sárgás patak-féle folyócska omlik, mely átkényszergi a falut e piszkos vizében megringatja a beléje hajló nyomorúságot. Mentében sűrűbben, jobbra-balra felcsimpaszkodva a hegyek oldalaira, vagy elszórva a síkság szélén, nyomorult zsindelyes, vályogos faviskók. Mintha a rühes föld felhólyagosodott pörsenései volnának, melyekből fáradt emberbogarak ténferegnek ki: új és új nedvet marcangolni ki a kipumpolt földből A viskók között, távol egymástól, öt úri lak nyugodt bizakodása. Az egyik az övék, a legpompásabb a képviselőé. A többi három: a jegyző és a pap lakása; a harmadikban már a zsidó lakik. A falu körül, fel-felgyámoltalankodva a beteg, sárgás dombok oldalaira, aszott, kétségbeesett, erőltetett szántóföldek nyúlnak. Lenn a síkságon mégis ígérőbb a föld és lélegzetesebb a horizont. A folyó partján, a faluban gyéren, de ott, hol a folyócska eltehénkedik a síkra, egymásbakapó sárfészek vad mitológiája bomlik. Hogy benne volt az tömött lelkében ez a füzes s milyen emlékien valaki volt minden fája. Az egyik különálló, komor, zömök, hallgatag. Szélnek azért sem rándul, viharnak azért sem jajgat, gőgös, dacos és mozdulatlan. Ez az öreg Toldi, ki az örök balek magyar meglopott aratását duzzogja. A másik nagyszakállú, tántorgó, ezerkarú. Minden kölyök szélre hadonázik, visít, átkozódik. Ez az öreg Lear, ki a megcsúfolt emberi jóságot toporzékolja szavakká. Egy másik: fiatal, finom, mint egy kibontott lányhaj árnyéka, sárga, hátraeresztett hajjal, meztelen fehér térdekkel, A nap nem tud megválni tőle s a lehullott estében odaragadt sugarak melegsége reszketi körül. Ez Laura, ez Júlia, ez Ophélia, az örök vágyódás, az örök folytatás tragikus, finom múlandóságai. És mindenik fa mély kútja az életnek, csordultig tele emberrel, dermedt szimbólumai a sokféle embercsodának. És egymással szemben magasodva, a szomorú élet két továbbléptető erőforrása: a templom és a zsidó korcsmává züllött úri ház. Az örökalázkodás: Isten és az örök dac: a pálinka. A két ős emberi egység, a két egyféle dopping a kétségbeesett futtatásban. És itt van a másik falu is. Mikor fia kezébe hull át az ekeszarva, a zsoltár letörik ajakáról, a pálinkásüveg kihull fagyott kezéből: az örök Nagy János idejön az ősi templom mellé, kitoldani testével a kenyérbe koptatott földet. A halmok felszaporodnak a templom körül s a Holt falu Hallgatag mélységében Hulla alatt hulla van, mint hab alatt hab s minden élő parasztnak ezer mása fekszi a földet. Ha egyszer ez a holt tenger dagályba jönne, dermedt lakosai kimozdulnának mélyült odvaikból, a halott falu feléje tolulna az élő falunak. Mindenik élő látná ezeréves önmagát s egy szemtágulásban látná az örök hiábavalóságot. Talán itt, ez a falu a fontosabb: ez a gondolat s a mozdító akarat. És ott lenn, az élő faluban szerelem, vágy, düh, éhség, az élet-genézis minden vitustánca csak e hideg, nyugodt fekvők torz rángásai. Talán az élő verkli e holt lemez örökös nótáját forogja. János sokáig állott a hegyen. Hatalmas teste oszlopmereven magasodott feL És mégis végtelen mozdulat volt ez az acélember-oszlop: az életakarat szilaj felrohanása. A csípős márciusi szélben hasító élesek voltak a dolgok körvonalai. Égető kihajlással látszott minden, mintha az egész kétségbeesett falu, mint egymásba torlott vert hadsereg, ijedt futással be akart volna menekülni ebbe az erős emberbe, hogy életet akarjon, mégis életet, diadalmasan lebírhatatlanul. Egyszer aztán köhécselést hallott Az este már felvörösödött s az egyházfi. mászott fel a dombon, hogy elrángassa az esti harangszót. Meglátta Jánost:

— Isten hozta, János úrfi, már két hete várja az egész falu. Hogy van instálom?

— Én pompásan vagyok, hát maga öreg?

— Mint a lécfalvi hidegrázás. Az ilyen vén legénynek legjobb volna már megdögleni.

— Otthon van a tiszteletes úr?

— Otthon lenni otthon van, instálom, de neki nincsenek otthon. Most még jobban szereti a tütüt, mint régen. Kár pedig érte, mert igen jó szava van. Ebéd után holt részegen hozták haza BarátosróL

János kedvetlen lett:

— Pedig be kellene néznem hozzájuk. Szegény, szegény ember!

— Azért ugyan benézhet az úrfi. Én is onnan jövök. A tiszteletes asszony zongorázik. Judit kisasszony énekeL Ott volt a zsidóék úrfía is.

A gyermekek ozsonnáért siránkoztak s a cseléd a konyhán, egy nagy ibrik kávét zabált. Mikor János a papi lak elé ért, megállott. Benn éles női kacagások szálltak fel. Egy fiatal telt hang szólt:

— Tudja, Sarkady, hogy maga halad. Még tőlem is elfelejteti, hogy Sdhönberger volt. A nők újra felkacagtak s egy fiatal férfi velük kacagott. Azután valaki öklözni kezdte a zongorát. János hazafelé sietett.

3.

Farcády Jenő tiszteletes úr felébredt. A feje zúgott és súlyos volt, mint egy lezuhanó harang. Torkából bömbölő hangok szakadtak el, benntört darabjai a tegnapi tósztoknak. Kinyújtózott. Megnézte az éjjeliszekrényre dobott vas zsebórát. Tizenegy óra volt. Körötte mindenütt felbontott ágyak gőzölögtek s a romlott levegő reszketett a beáramló napban. A nyitott ajtókon át a harmadik szobából zongora-hang és nevetés szökött hozzá. Mély, érdes zúgó hangon háromszor nagyot kiáltott:

— Feleség, feleség, feleség!

Kiáltásán érzett, hogy gyermekesen jól esik neki, hogy ez a hatalmas hang kidörzsölődött a torka falain. A zongora elhallgatott s egy még fiatal éneklő hang kiáltotta: Megyek!

Az asszony megállott a küszöbön, lányos pukkedlit csinált s gúnyos hangon — a hangban még mindig benne volt egy meghalhatatlan lány fiatalsága — mondta:

— Jó reggelt, tiszteletes úr! Maga szép legény megint. Az asszony alig látszott harmincnak, pedig már túl volt a negyvenen. Szemei fiatalon világítók, szép barna arca érintetlenül vidám volt s csak megtelt termete mutatta az érett nőt. A gyermekek, egy ötéves szőke, halvány fiú, halk felkórózása a fáradt fajnak s két szőke kis leány, egy nyolc és egy. tizenkétéves, odarohantak az ágyhoz s ingerkedni kezdtek apjukkal. Az asszony bágyadt mozdulattal egy székre ült s újból felénekelt:

— Hol voltunk, tiszteletes úr!

— Tudod, feleség, a Lázár Gazsi klasszikus ember! Kovásznáról bevitt minket magával Barátosra. Ott volt nála a brassói ügyész, a sepsiszentgyörgyi árvaház igazgatója s az Apor báró. Micsoda vacsora volt! Két ízben is felkértek szavalni, alig teltek be vele. Ha láttad volna őket, mikor odadörögtem nekik Madáchból: — Oh hallom, hallom a jövő dalát, Megleltem a szót, azt a nagy talizmánt, Mely a vén földet ifjúvá teszil Olyan tapsorkán volt, hogy reszkettek az ablakok bele. Az Apor báró hozzám ugrott, megölelt és azt mondta: — Na, tiszteletes úr, a cingár szentedet, hogy nem vet szét ez a hatalmas hang? — Klasszikus este volt! Minden szót óriási erővel mondott ki, külön hangsúlyozva minden szótagot. Szőke, sovány, tragikus majomarca utána játszott minden szónak s valami fogyhatatlan extázis lobbant ki mindegyre arcára. Gesztusai a régi tragikus iskola színészéi voltak. Ennek a sovány, nyavalyás, beteg szőke embernek a legközönségesebb beszéde is egy beteges, fülledt erő folytonos genézise volt. Olyan volt a beszéd neki, mint az éhes tigrisnek a harapott nyers hús. Minden epikai vágyódása, szétrúgott álma, minden kárpótlása a megcsúfolt, csődbe züllött életért, a beszéd volt nekL A gyermekek csendbe halkulva bámulták apjukat s érzékeny, terhelt-gyermek bőrükön átborsózott a fenséges szele. Az asszony lágy szavakat hullatott alá: — A Lázár, az jó ember, de a felesége utálatos, felfuvalkodott maskara. Azt hiszi, hogy szép, mert sok ruhát tud csináltatni a férje pénzével. Azért az Aporok István napján engem ültettek az asztalfőre s majd megpukkadott bele. Mit csináljak ebédre?

— Jókor kérded, lelkem, hogy mit csinálj ebédre? Negyed tizenkettő.

— Hát mit csináljak? Vártam, Hogy a tiszteletes úr felébred. Tudód, hogy nincs semmi a háznál. Azt a pár csirkét nem ölhetem le, mit csinálunk, ha hirtelen vendég jön? Neked könnyű, neked van miből lumpolni Az aztán mindegy, hogy mi van velem s ezekkel a szegény gyermekekkeL

Az elkényeztetett gyermek megszokott siránkozásával mondotta ezeket, mint aki már nem is tudja nagyon, hogy mit mond. A férfit egyszerre elfutotta a düh:

— Az istenedet, már megint kezded. Hát azért jövök haza, hogy ne legyen egy nyugodt percem se. Én piszkos, foltos atillában járok, amit a gyerekek ott piseltek le, ahol nekik tetszett s neki selyemruhái vannak. Nem a ti mártírotok vagyok? Megtagadtam értetek lelkem istenségét, széttapostam a karrierem s zongorázik, nagyságos asszony és mégis mindennek én vagyok az okai

Dühe valóságos, bár régi és ismerős düh volt. De azért a pátosz, mellyel kiszavalta magából, mégis jólesett nekL Az asszony lanyhán félrefordulva, valami sírásfélébe bágyadt. A gyermekek új rémülettel meredtek a megszokott jelenetre. De a kis fiú, a gyermekek bátor bíróságával, az apja felé fenyegetett:

— Büdös apa, részeg apa, ne bántsd a mamát!

A férfi vad kacagásba tört ki:

— Klasszikus I Ni, mit tud a kis bitang! Gyere ide Palkó! Felvette a gyermeket s a levegőben hintázgatta, mire az nagyokat kacagott. És dühe már messze eltűnt s hirtelen elérzékenyülőben élvezte, hogy milyen jó apa s milyen nagy melegség a család. A hangja esése bocsánatkérés volt, mikor a feleségének mondta:

— Küldd el a Katít a Sálihoz, adjon még hitelbe egy kiló húst! Mondja, hogy elsején nagyobb összeget fogok fizetni — Azután szavalni kezdett: — Lelkembe lágyan, lábujjhegyen lépve. Bevonult a béke a harcok után.

Az asszony kiment. Pár perc múlva egy új zongorafutam közül hajolt ki a hangja:

— Jenő, ne csináljak fatányérost?

Á. pap mint egy gyermek ugrott ki az ágyból:

— Pompás, feleségi Majd én kerítek a Sehönbergeréktől sózott ugorkát hozzá. Felséges sózott ugorkájuk van. Judit hol van?

— Bement a városba az öreg Schönbergernével. Hallottad, hogy a Böjthe Jancsi megérkezettt.

— Klasszikus! Meg fogjuk hívni ma estére vacsorára. A Kati hozzon egy pár liter bort a SchönbergeréktőL Mit adsz majd vacsorára?

— Leölök egy pár csirkét tokánynak. így kiadósabb lesz. — Klasszikus! Feleség, a legelső stólából felhangoltatom a zongorát. Gyermekek, pusztuljatok játszani! Apuka öltözni fog.

A gyermeke az esti lakomaörömében nagy zajjal táncoltak kifelé. A férfi ledobta ingét s a mosdó felé hajolva, meztelen felső testére telt marokkal dobálta a vizet. Közben zúgó mondatokat dübörgött el:

-Tán nem is úgy hozták, hanem eljött maga. Bujdosó szabadság eltévedt csillaga!

Azután, az ingbebujáskor, kikiáltott:

— Hanem feleség, micsoda klasszikus szép az a Szabolcska Demeter Rózsikája! A Lázár Böske elszavalta tegnap. Zokogott az egész társaság.

Az asszony már nem hallotta. Kiment a konyhára s mert a cselédnél a szomszéd meszelő Anna volt látogatója, elfelejtette a sietős ebédet s végéremehetetlen részletezéssel beszélte meg egy beteg parasztasszony ügyét. A meszelő Annához hajló demokráciája igen hasznos volt a tiszteletes asszonynak. Ha minden forrás csődöt mondott, tőle vett apró kölcsönöket. A vén katonás szűz boldog jósággal segített lelkipásztora családján. A tiszteletes úr régi erdélyi nemesi családból szakadt, ami zengő demokráciája közül is gyakori és jóleső emlegetésben jött ki belőle. Apja vármegyei írnok volt Kolozsváron, aki évente egy gyermeket nemzett s naponta három liter bort ivott. A kamarában az üres palackok, a két nyomorult kis szobában az éhes gyermekek egyre szaporodtak. Ez a vadképzeletű apát, ki végigcsinálta Kossuth, később Olaszországban Garibaldi epikáját, mind szertelenebb életbe riasztotta. Hivatalát csodálatos pontossággal és hisztérikus munkaerővel végezte, de azután bodegáról bodegára, korcsmáról korcsmára ténfergett s családjához csak esténként aludni vagy rémregényeket olvasni ment haza. Az egész város ismerte ezt a szikár Don Quijotte-szabású embert, akinek szép sasorrát rettentő gótikus szörnyeteggé marta az alkohol, aki hivatala termeit s a korcsmákat teleszavalta a magyar függetlenséggel és szörny szidalmaival a kamarilla és minden kormány ellen. Erre a gyűlöletre szüksége volt, ez volt a tovább folytatott harc, a magabámulás idétlenségig összesírt makacs, utolsó illúziója. Később ez a szilaj, alkoholba kergetett képzelet mindjobban felburjánzott. Mikor este, torkig tele alkohollal, hazament, olvasott és játszott drámában kellett kitombolnia a benne felzsúfolódott képtelenségeket. A rossz petróleumlámpa mellett be az éjszakába olvasta a leghajmeresztőbb ponyvaregényeket s a kis lámpa beteg lehellete és fájdalmas fénye mint súlyos lidérc ülte meg a sorban alvó gyermekek álmát. De a játszott dráma még rettenetesebb volt. Mikor hazajött dacos, kihívó járásával, melyben minden lépés külön mozditóerővel volt hangsúlyozva — soha italtól nem tántorgott —, kicsapta a jajgató deszkaajtót s a meglapult gyermekek és hallgatag asszony előtt elvonaglotta össze-visszatorzított, megszállott élete rémes drámáját. Ilyenkor gyűlölte ezt az asszonyt, akinek abszolút tisztasága, elmarcangolt szépsége, bámulatos hősi odaadása, hallgatag szenvedése mint egy rádöbbent emlékeztetés kiáltotta bele telehazudott lelkébe saját eltorzult, önző, hitvány képét. A politika és a család összeolvadt ebben a félregurult lélekben s a kettős düh véres, tajtékos szavakban lávázott a remegő hallgatóság elé. Felesége volt az aljas Bécs, a gyűlölt Zsófia, a megátkozott Albrecht, Haynau, Bach és minden kormány, ki gyermekeivel aljas kamarillát szervez az ő élete lassú meggyilkolására. És a rém öreg könyvekből, vezércikkekből, régi népmozdító szónoklatokból kilobogó mondatok most új alkalmazásban törtek ki belőle, ö volt a viharverte tölgy, a zajgó tengeren hánykódó csolnak, családja az őrlő szú, indás, Görgei és más efféle. Pedig egész életét családjának áldozta, így görbüljön meg, ha valaha egy kanál bort iszik, minden krajcárját családjának adja s ha családja nem volna, már ki tudja, hol lenne. De ezt már sokáig tűrni nem lehet, eljön az ítélet napja, „hisz a megtaposott féreg is visszafordul" és egy éjjel le fogja gyilkolni az egész családot. így ordítozott, míg a lányok anyjukkal ágyba menekülitek a belső szobába s a kis szobában a fiúk remegve bújtak" takaróik alá, hogy álmukban megint eléjük álljon a szörny orrú, vérestajtékos fenyegető alak s kifent szavakkal és kifent késsel gyötörje nyomorult gyermekségüket. Micsoda végtelen, abszolút valótlanságra volt szüksége ennek az asszonynak, hogy elmeneküljön ebből a sötét valóságból! A mélyszépségű gyermekleány tizenhatéves korában abszolút imádattal ment az akkor szép, már harmincéves, lobogószavú, élénk arcjátékú férfihoz. Átvette tőle politikai rajongásának puffogó mitológiáját s a forradalom története egy soha ki nem veszhető fényes eposz, vallásos passzió volt lelkében, szoros kapcsolatban a megfeszített üdvözítő történetével Aztán, hogy jöttek az első nagy csalódások, a magányos, szörnyű váró éjszakák, az első ordítások s a lélekbelátás nagy vereségei, belevetette magát az olvasásba, mint egy tovasodró, végtelen pihentetős nagy folyóba. Victor Hugó és Jókai voltak az élethez visszakötő evangélium, a megtartó valótlanság ennek az abszolút szeretetre született léleknek. Jókai és Hugó nem olvasott olvasmány, órákra felvett képzelés voltak neki. Hanem életet kiformáló kinyilatkoztatás, az énje mélyén elrejtett ideálhoz vezető s hívó hang, mely sohasem pusztulhat ki a fülből. Egész élete, erkölcse, gondolata, látása, minden mozdulata s fájdalmas, kétségbeesett anyasága e két íróból teljesedett meg. Egész életén át alvajárója volt a romantikus mitológiának és ebből a házi élet legborzasztóbb jelenetei sem tudták felordítani. És ezt a nagy éltető, vigasztaló valótlanságot szoptatta át gyermekeibe is. A legidősebb fiú — legfájdalmasabb veresége — már tizenkétéves korában apja lejtőjére hullott, pénzt lopott és olcsó pálinkával holtraitta magát. De Jenő, a második fiú — és ezt ujjongó reménységgel érezte meg anyai teste — az a szövet volt, melyből a Jean Valjeanok, a Berend Ivánok, az Adorján Manassék, a Petőfik teremnek. A kis diákkal végtelen vallásos összebújásban falták Petőfit, Hugót, Jókait és a kis fiú, ki már akkor gyönyörűen tudott szavalni, újból meg újból elébeolvasta anyjának a lelkét termő ragyogó mítoszokat. Az anya pedig felforrósodott hálával bontotta ki örök szűznek maradt lelke fényes képtelenségeit fia elé. Amíg így egymás lázától részegedtek, a nyomorúság, a szörny apa s a végzetes család minden borzalma csak ingerlő háttér, szükséges tragédia voltak, melyek még jobban elhitették velük mártírálmaik végtelen arányait. Mikor aztán Jenő a nagyenyedi teológiára került, a durva, kártyás, iszákos, vad adomákban és üres lumpolásokban széthulló ifjúságban egyszerre Idefejlődhettek beteg fajának minden csirái. Az ivás a Schillertől Petőfiig halhatatlanított isteni mámor volt neki, kártyában és vad züllésekben végzetes zseninek, züllő Shakespearenak és kiátkozott Petőfinek érezte magát. Hazafias versek végtelen sorát termelte, melyeknek első versszakaiban a magyar nemzet rendszerint Golgotára feszített Messiás volt, de az utolsó versszakban holtbizonyosra feldübörgött a feltámadás. Ódákat írt Bethlenről, Rákócziról, Kossuthról és minden lehető hazafias alkalomról, melyeket maga szavalt el a teológia s a kis város nyilvános ünnepélyein. Tragikus, tömeget döbbentő arcával s hatalmas zúgó hangjával hihetetlen lelkesedéseket vert fel. Ez a hatalmas zúgó hang egész jelleme gerincévé, egész élete végzetes kialakítójává lett lassanként, mintegy a torkában érezte magává a világot: az olyan jeleneteket, mondatokat, olvasmányt, ódarészeket szerette magává, melyek mintegy önkéntes szökéssel hatalmas, torokhorzsoló, zúgó szavakba voltak fordíthatók. És minden külső vagy belső problémát elintézettnek vett, ha egyszer az idegeire feszülő terheltséget ilyen szavakban pattanthatta ki. Életét is ódai képtelenségekbe képzelte. Mulató társai elé végtelen szavalatokat zuhogott kedvenc költőiből, vagy a saját szerzeményeiből. Drámákat is próbált írni, amelyek elején Vazul, Kun László, Boris, Dózsa György, Rákóczi fenséges rémségeket dörögtek. De ezek a drámák sohasem jutottak tovább az első felvonás négy-öt jeleneténéL Kedvenc költője volt Hugó és Petőfi, de még inkább Tompa, Kunos, Váradi Antal, Bartók, Ábrányi és Pósa. Az érettségi nála is, mint teológustársainál, a művelődés búcsúfejfája volt. Mert a hasonló tanulók, hasonló tanáraiknál csak zengő mondatokat, ízléstelen pózokat és hasonló lelki receptet találtak. Igen gyakran tanár és tanítvány közös korcsmában, közös asztalnál meztelen adomák után együtt dübörögték a közös frázisokat. És mert e költői receptnek elengedhetetlen kincse a szerelem is, szerelmes lett — beteg faja veszett sodródásával — az özvegy lutheránus kántorné öt leánya közül a középsőbe, egy csínosacska, bágyadtlelkű varróleányba, kivel körülbelül egykorú volt. Petőfi megtalálta Júliáját, Marins Cosettejét, Jókai Rózáját, Manassé Blankáját, Baradlay Richárd Editjét s az anyához rajongó levelek mentek, melyek új melegségre keltették a beolvasott régi mondatokat. A helybeli lapban pedig felerősödtek a szerelmes versek, melyekben az új termés illúziójával rángatta el a hagyományos romantikus szerelem minden pózát. Azét a szerelmét, mely édes karöltésben jár a „Szabadsággal" s mely szerint a költő lemond a világ minden kincséről kedveséért, de a szabadságért otthagyta kedvesét s ujjongva lép a vérpadra, mint Szilveszter, az apostol. Alig volt huszonötéves, mikor a kis székelyföldi faluban megválasztották papnak. Legelső dolga volt, hogy elvette feleségül Millát, „lelke imádott kis szentjét", özvegy anyjának minden adósságávaL És ez a fiatalember, aki eddig minden gyökerét Jókaiban, Hugóban, hangzatos versekben, szónoklatokban, kártyában vagy hajszolt mulatásokban etette irreális szükségletekkel, egyszerre a föld és a nép elé került, A föld idegen, gyanús és rosszakaratú volt előtte. Teljesen különbözött attól az „anyaföldtől”, melyen Pósa és Ábrányi bölcsőnket ringatták s melynek szépségeit csak a torkából kidübörgő mondatokban érezte. És a nép! A Petőfi, a Hugó, a Szathmári Károly népe, nemének kunyhója mint az ős tisztaság vádja állott a romlott palotával szemben. Milyen egészen más volt ez a kepét elorzó, stólát meglopó, ravasz, csavarosmondatú és messzicélú nép. És így a fiatal pap, minden tényleges jósága és patetikus jóakarata dacára, lelki dagályának két fényes istensége helyett két meg nem értő és meg nem értett ellenséget talált, melyek vad csizmával tiporták szét minden elképzelt képtelenségeit. Az első években nyílt házat tartottak. Kellett a társaság ennek a rajongó életnek, hogy emberekhez dörzsölődjék, hogy nagy szavakban izzítsa át másokba a benne máglyákba rakott égő mondatokat, A környékbeli papság, kisbirtokosok, jegyzők, jóhangú kántorok szívesen vették útjukat ehhez a házhoz, ahol mindig megtárt karú vendégszeretet várt s ahol a bő eszem-iszomért csak a házigazda verseit és szavalatait kellett meghallgatni. Egész telt szekér családok jöttek s néha napokig eltartott a dinom-dánom. Ezeken a nagy zabálásokon az úgynevezett fenséges szavalatok és idézetek sűrűn váltakoztak trágár adomákkal, melyek a tiszteletes és egyéb asszonyokból épp olyan röhögés-zuhatagokat zúdítottak el, mint a férfiakból. Azzal ritkán lehetett vádolni a vendégeket, hogy elviszik a sok jót a háztól, mert a marasztás rendesen addig tartott, míg a széttántorgó vendégek visszaökldendeztélc a nagy barátságot a papilak udvarára. És mert eleinte szónoklatáért, verseiért, adomáiért igen ünnepelték: volt hitel. Az adósságok mint guruló sziklák áramlottak a ház felé, anélkül, hogy a magát szavakba élő gazdának fogalma lett volna, hogy a saját és családja életét gyilkolja meg. Mikor aztán egyéniségének első meglepetése megszűnt, mészáros, zsidó, fűszeres, szabó türelme elfogyott: lassanként a barátokhoz fordult harminc-ötven forintokért, vagy egy-egy váltócskával s a sugárzó arcok egymásután savanyodtak el. Hogy a nyomor mind kiáltóbb lett, a ház útjait kezdte felverni a gyep, a vendégek másfelé vették útjukat s a pap neve mellett refrén lett a legkegyetlenebb ítélet: kár érte. A tiszteletes úr most már mind többet járt el a háztól, néha egy hétre is elkódorgott, hogy adomáiért, verseiért, szavalataiért feledtető mámort s önistenségének elengedhetetlen tükreit: hallgatókat, mégis, mégis hallgatókat kapjon. Ha még az asszony lett volna olyan megtartó tisztaság, lelki vasárnap, mint amilyen az édesanyja volt. De a varróleányból lett tiszteletes asszony, ez a bágyadt, ingó lélek jognak érezte, hogy ezutáni élete lágy pihenés legyen nyomorult gyermeksége s izzadó fiatalsága után. Addig ültették az asztalfőre, addig bántak vele mutatott tisztelettel s mondtak róla zengő tósztokat, mint a költő pap megnemesítő szelleméről, hogy valami csendes, gyáva, de makacs gőg terjedt el benne, mely szép ruhákat, örökös pihenést és dédelgetést követelt. Félig sem művelt lelke átvette férje ízlését, a szavakból álló romantikus rajongásokat, de nála ez lanyha elernyedésben, könnyes szétterjedésekben lett életévé. Férjét, kit tapsok s katedrái nagy zúgások közt ismert meg, eleinte a halhatatlanság Istentől neki küldött darabjának tartotta. De azután, hogy az ingó ház minden repedésén csurgott be a nyomorúság, hogy jöttek az apró megvetések, a borzasztó hazatérések, mikor a félisten gyászosan hasonlított egy egész disznóhoz, a fárasztó, fenséges szavalatok s önversek végtelen sora: valami lassú, sunyi megvetés s egy jogos bosszú érzete nőtt benne apró karmokba a szerencsétlen férfi ellen. Az egymás után felnövő gyermekek elött a gyáva kegyetlenek részletezésével balházta el férje minden gyengéjét. Cseléddel, bábával, parasztasszonyokkal végtelen pletykában sírta el minden sérelmét a rozoga ember ellen, bár vele rendesen csak bágyadt sírás és lagymatagos duzzogás formájában szállt szembe. Azért néha mégis — egyegy visszaemlékeztető fellobbanásra — nagyon csodálta férjét, néha pedig nagy szánalomban hullott feléje, e falnak futó nagy gyermek felé, mert mégsem volt rossz asszony. Ilyenkor gyermekekkel, bábával, cseléddel éppen olyan részletesen siránkozott férje, a nagy tehetség tragédiáján, mint amilyen részletesen megcsúfolta azelőtt. Gazdasághoz, konyhához nem értett, nem is akart érteni. Nem azért hagyta el a varrógépet s lett tiszteletes asszony, hogy tovább rontsa magát. Zongorát, selyemruhákat vétetett, tudott kellemesen énekelni s mindvégig imádta a táncot. A hoppokat épp úgy szerette, a koppokat épp úgy elidézte, mint férje. De azért csak férjét vádolta. öt gyermek szakadt ebből a szomorú párból, csak öt, mert a végzetesen született, magát vad lumpolásokba tékozló férj negyvenkétéves korától már csak névszerint volt férfi. Négy lány és egy kis fiú. A legnagyobbik, Mariska, aki már húszéves múlt, tanult úgy, ahogy akart és addig, ameddig akart, de nem nagyon és nem sokáig. A csinos barna leányt két éve egy jómódú özvegy papné vette magához Lécfalvára s csak ritkán látogatott haza. A következő lány, Judit, alig tizennyolcéves, csodásan szép, finom felnyúlása a beteg, fáradt fajnak, ahogy a négy polgárin átcsodálkozott Sepsiszentgyörgyön, hazajött, hogy itt várja a királyfit, kit szépsége megígért neki. A másik két kislány és a szegény kis fehérvér fiúcska otthon ténferegték gyermekségüket az apa túlzó gyöngédségei és szörny ordításai közt. Feri, a tiszteletes úr, szegény züllött Petőfi, faluba fulladt Desmolüin már ordított, régóta ordított. Amint a gondok körülburjánozták, a nyomorúság felrugdalta lelkiismeretét s szívét mind többször ütötte meg a zárt ajtókon és zárt szíveken: erről az eleinte anyja fiáról mindjobban kezdett lehullani a rászeretett tiszta lovagiasság és irreális jóság. A megsoványodott, átéjszakázott arcú emberből mind élesebb vonalakkal ütött ki a borzasztó apa, mint egy hazajáró lélek a magányos ház ablakából. Mintha a szétdobált lélek után kiürült emberbe feljött volna a régi halott, hogy újra elrángja elzüllött vad képzelete robotját. A régi sötét folyóba hiába szakadt bele az anya, e valótlanul tiszta forrás, tisztaság és lekönyörgő ima beleveszett a végzetes ár időtlen idős folyamába. Lassanként önmagát lepte meg azon, hogy ugyanazokkal a mozdulatokkal, ugyanazokkal a mondatokkal üvölt, mint az apja. És elsötétült képzelete valami heroikus, mítoszi nagyságot kölcsönzött apjának, kit sötét Titánnak látott végtelen birkózásban az élettel. Csak azért, hogy még mindig rang és önáltatás lehessen e végzetes visszahasonlítás. Papi hivatalát, mert szép megváltó mondatai mindjárt az első napokban orron ütődtek, tisztán csak mint szép prédikálást fogta fel. De ezt eleinte nagyon buzgón teljesítette. S tényleg, a régi virágos és megkönnyeztető stílusban egészen kiváló s valami zorderejű prédikációkat írt. Neve egész Erdély papsága elött ismeretes lett. Messzi földre hívtáik ünnepélyekre szónokolni, szavalni, vagy temetésre és esküvőre. Később, hogy halvány, vézna akarata teljesen elmerült a felzajló végzetes vérben, még az ünnepi alkalmakra sem készült. Jól bevált szóvirágokkal, mindenáron eljelenetezett lelkesedéssel s hatalmas hangjának túlzott szétcsóválásával próbálta magával ragadni hallgatóit. Igy az ünneplések, a meghívások lassanként elmaradtak. Ez volt nagy hatásokra éhes magabecsülésének legnagyobb veresége. Csak félvigasztalást adott az, hogy mint félrelökött zsenin elérzékenyülhetett önmagán. Utóbbi időben a sok ferbli és alkohol annyira elgyengítette, hogy az alig negyvenhatéves ember már két éve nem volt katedrán, szédülő feje nem bírta ki ezt a magasságot sem. Csak úgy a padok elött mondta el azt, ami a régi nagy zúgásokból elvánszorgott fáradt agyaiból.

Az ebédet valahogy mégis útba indították. A tiszteletes úr átment Sohönbergerékhez a bejelentett ugorkáért s az elhallgatott pálinkáért. Az asszony és a cseléd közös csevegésben üldögéltek, a gyermekek körül lábatlankodtak. Az egymásnak kitárt nagy szobákat átlehelte a hálószoba romlott, sűrű, savanykás levegőjével, mely behívta a konyha egy-két áttelelt legyét a szobákba. A nagy szalon, mely a legkevésbé esett a gyermekek látóügyébe, még emlékezett a hajdani rendre. Még megbújt téli frissesség volt benne s a bútorok vendégies elfogultsággal őrizték kopott pózuk tisztességét. Az ovális asztalon a nagy képes Madách, a nagy képes Petőfi, Tompa imakönyve, Ábrányi-, Bartók-, Pósa- és Szabolcska-kötetek hevertek. A szekrények tetején egy csomó poros, üres befőttes üveg tátongott, mint megannyi kis szemrehányás. A dívány felett Kossuth, óriási aranyrámás, aggkori képe, kezében kesztyűvel. Kép, melynek részleteiről már régi évek óta lemondott a Könyves Kálmán-cég. A kép alján, odacsíptetve az üveg alá, két babérlevél az öreg úr ravataláról. A többi falakon minden elképzelhető fénykép, köztük igen sok a családról, vagy egyes tagjáról. Egyik szegletben, egy kis asztalon a lányok emlékkönyvei, tele az örökölt mondatokkal. És mindenikben az apa zengő lelki testamentuma. Az egyikben: — Édes kis szentem, az élet bősz viharában mindig csengjenek füledbe a halhatatlan költő szavai: Kis kacsóid összetéve szépen Imádkozzál, édes gyermekem! Higgy, remélj és szeress! — A másaiban: Judit leányomnak: Magyar hölgynek születtél, áldd érte sorsodat! Lelked függetlenségét sem aranyért, sem szép szóért, sem a világ minden ragyogásáért el ne add. Emlékezzél mindig sok vihart látott, szerencsétlen apádra stb., stb. Egy másik szegletben a Búsuló Juhász mély por alatt búsul, rajta lóg egy odavetett női alsószoknya. A dívány alá begurítva egy csomó alma, melynek illata mégis vigasztalást, termő kertek friss tágasságát hozza a szobába. A következő szobában már mindenből árad a család, mint a test melege a most elhagyott ágyból. Ez az ebédlő. Közepén a megfáradt asztal körül gyermek-térdtől kopott össze- vissza lyuggatott nádú székek. A két ablak között van a vén zongora, a család lelke, az egyetlen kinyújtózás a mindennapból, a nyomorúságból, a legyőzhetetlen ritmus, a győző nevetés. Ez a nagy érzékenyülések, fenséges borzongások, tánc és gyermek-öröm, ez a dac és a vigasztalás szeglete. A belső fal mellett két kilógó ajtós, óriási szekrény, melyekben mindenféle nagyságú, jól-rosszul bedobott ruhák a legkülönbözőbb mozdulattal kapnak egymásba. Mintha ezek a ruhák magukba részegedték volna viselőik életét és itt k is egy külön életet ropnának, mely épp oly furcsa, éppen olyan rángatott, mint lelkes formálóiké. A székeken, bútorokon szanaszét: hol egy gyermeksapka, hol egy Írott prédikáció, megkezdett vers, használt harisnya. Széthulló darabjai a magától hulló életnek. A külső kis kertre nyíló szoba az iroda, másként: a tiszteletes úr dolgozószobája. Ez a cím teljesen tiszteletbeli volt s a tiszteletes úr kerülte ezt a szobát, mint a lelkiismeretét. Az íróasztal felett, a falon, az édesanyja tragikum jósága világlott. A kép alá írva: — Én mártír rom az élet Golgotáján! — Az íróasztalon többéves felhalmozódásban prédikációk, megkezdett vagy bevégzett versek, drámatöredékek, kapott levelek, számlák, számlák, számlák s egy biblia. Egy üvegesszekrényben a szent kehely. Krisztus vérének kannája, az úr asztalának terítője. Kívül, a szekrény egyik sarkáról lóg le a földre a palást, melyen mindenik gyermek otthagyta biológiai fejlődésének egy-két fázisát. Egy nagy karszékben, melynek jóllakott vénhasából kilóg a beevett írószer, van — laposra ülve — a papi süveg. A falon Petőfi képe, aláírva: — a világ legnagyobb lírikusa, — A könyvespolcon egy-két imakönyv, prédikációs gyűjtemény, hiányos Sue, Hugó, Jókai, Jósika és más kötetek mellett egy óriási szélesszájú üveg félig töpörtővel. Itt hűvös van s a gyermekek sem szeretik ezt a szobát. Van még egy szoba, a hátsó, mely a nagy kertre nyílik. Ez a Judit szobája. Hogyan jutott Judit ehhez a szobához? Ezt sem ő, sem a többi nem tudta volna megmondani. Valami önkéntes meghajlás szépségének királysága elött, mely mint egy legfelsőbb természeti jog, lenémította a kis irigységeket. A szoba, melybe más nem igen léphetett be, különböző elemeivel mégis egy egységes lelket adott. A nagy fehér ágy felett Pietro della Francesca Madonnája, a végtelen horizontú teljes tisztaság. Az éjjeli szekrényen egymásba kavarodva: Szász Károly imakönyve, Karénin Anna, a Virágregék, a Kreutzer-szonáta, egy kötet Herczeg Ferenc s a Vér és arany. A falon Rodin Baiser-jének fényképes másolata. Mellette egy érzékeny kép a hatvanas évekből: az esti ima. Kis kinyílóban az asztalon párolgó étel, az asztal két oldalán fiatal pár kifordított szemmel imádkozik. A ház felett fehér galamb s körül béke és jóakarat. Egy másik falon Pálmai Ilka hajdani szépsége egy hajdani képen. Egy kis, tenyérnyi íróasztalkán szétszórt levelek, képes-levelezőlapok, fényképek. Felette Wilde Oszkár dandy-képe. Sok szőnyeg, hímzés: idementett drágaságai az elsodródó háznak. Egy óra már elmúlt s az ebéd is — köményleves és fatányéros — készen volt, mikor a tiszteletes úr hazajött Schönbergerékől a megígért ugorkával. Az öt pohár szilvórium, amit ott magába barátkozott, meleg, könnyes jósággal töltötte meg. Elérzékenyült, hogy milyen jó apa, mártírja a családjának, most is nekik fáradozott egy jó falatért. A feleségén, hogy milyen áldott jó kis feleség, mennyit izzad az övéiért. (Az ebéd magától készült, alig kellett kibicelni neki.) És gyermekein, a sorsüldözött költő tragikus folytatásain. Palkót felemelte, össze-vissza csókolta. A gyermek rögtön megállapította: — Apa megint büdös, pálinkát ivott. — Az ebéd, mint egy nagy közös lélek, közös, egyhúsú családdá melegítette őket. Az asszony lányos éneklő hangján apró pletykákat mesélt s híreket kérdezgetett Böjthe János megérkezése felől. A gyermekek veszett étvággyal ettek s közben veszekedtek és vihogtak. A pap keményre dagasztott szavakban dicsérte Böjthe Jánost.

— Micsoda klasszikus férfi ez, feleség! Egy antik kolosszus és micsoda ereje van! A hangja néha olyan, mint egy közeledő fergeteg. Mindig Adorján Manassé jut eszembe, ha látom.

A konyha felől beszökött egy hang:

— Mama, a vén Schönbergerné selyemruhát szabatott magának. Ezután abban fogja mérni a pálinkát.

Judit rontott be. Kezében apró pakkok voltak. Arca kedvetlen volt, csodálatos nagy kék szemei fakóra borultak.

— Nézd, milyen csipkét vettem, megint drágább métere ötven fillérrel.

A pap jobbágyi, alázatos szeretettel szólt lányához:

—Hagyd most a csipkét, kis szentem, meghűl a fatányéros. Nézd, milyen pompás falat vár. Estére meghívjuk Böjthe Jánost vacsorára.

Juditnak egy percre egész tizennyolc éve felviláglott az arcára. Azután gyors elborulással, haragosan rázta meg fejét:

— Nem eszem. És berepült a szobájába.

4.

Böjtbe János természetszerűen és minden hívást megelőzve, már délután háromkor beállított Farcádyékhoz. A tiszteletes úr még ebédutáni álma mélyén süllyedezett, Milla is szunyókált, a gyermekek elkódorogtak: az érkező Judit egyedül fogadta. Mert a szalon hűvös volt, az ebédlő nagy asztala mellé ültek le és lassan beszélgettek. Jó, szelíd, megszokott mondatokkal kezdték.

— Hogy van, Jancsi?

— Pompásan. Nézzen rám, azt hiszem elég hiteles egészségi bizonyítvány vagyok.

— Meddig lesz itthon?

— A századok összeomlásáig. Amíg az öreg Bartha bácsi fazekat készít a poraimbóL De maga hogy van?

Judit tragikus mozdulattal legyintett:

— Én.! Hát hogy lehetek én itt? Ahogy a múlt évben voltam, ahogy mindig vagyok. Lehet tőlem azt kérdezni, hogy hogy vagyok?

János mosolygóra fogta a dolgot:

— Ugyan, miért van így elkeseredve? Talán kólikája van a Mucinak?

A lányból felzökkent a csendes mondatok alá dugott forradalom:

— Édes Jancsi, minek hazudik? Mert magától hazugság így beszélni. Magától, aki éppen olyan jól tudja a mi borzasztó vergődéseinket, mint mi. Különben a Muci megdöglött. Valami forrót ehetett. Három napig úgy nyávogott, hogy nem tudtunk aludni tőle. Azután felfordult szegény. Talán legjobb volna, ha én is így járnék. Igaz, hol a megígért Milka-csokoládé?

— A pakkomban van, holnap megérkezik. Igaz, hogy majdnem menyasszony lett?

— Igaz. Az Ilyes tiszteletes megkért. Negyvenötödik születési napját velem akarta megajándékozni. Olyan bibircses a borvirágtól, mint egy stilizált dísztök. Gondolta, hogy a sok bibircsó között nem fogja megérezni a szarvakat, amiket én raknék rája. Apa azt mondta, hogy tegyek a szívem szerint. De a mama szemei szikráztak az öreg birtokától s a vén kujon tud hasznos ajándékokat küldeni. Nem láttam elég részeg embert a bölcsömtől kezdve, hanem még kössek egyet a nyakamhoz a koporsómig. Mama sokat siránkozott és a jövőmről beszélt. Hát nézzen rám: nem vagyok én elég jövő énmagam?

Az utolsó mondatban úgy kiegyenesedett, mint egy bevonuló királynő. Ahogy felvetette gyönyörű fejét, szőke hajáról fénylapok villantak szerte, gőgösre duzzadt hosszú nyaka felfehérlett arcára és visszaviláglott onnan. Nagy kék szemei megmélyültek: valami messziről jövő Ígéret, kibontott, győző lázadás volt a szemeiben. Tovább beszéltek. Beszéltek a szomszédokról, a faluról, a kis élet nagy eseményeiről És amint beszéltek, János nézte a lányt s a emlékes szavak és kis értelmükön túl hatalmas áramban torlott feléje a fiatalsága. Ez a lány volt a piros lobogó, mely elébe csillant minden út messzeségén, a hívó dallam a folytatás szent küzdelme felé. Kitépni őt a tragikus család végzetéből s a roppant férfi-ölelésében új, egészséges, termő életté ölelni. Egészen tréfásan kérdezte:

— Nahát, ha én is utánoznám a bibircsós tiszteletes példáját, nekem mit felelne?

A lány szemei egy pillanatra megtágultak, azután valami alig érzékelhető fájdalmas rángás villant át arcán. Gyorsan, egy lélegzettel mondta:

— Maga is megkapná a magáét.

De azután megtoldta egy jó gyermek-kacagással:

— Magának a Hargitát vagy a Lomnici csúcsot kell elvennie. Az ilyen Herkulest meg sem merné csalni az ember.

Milla felébredt s felcibálta a tiszteletes urat, aki — most már teljes józanná tisztulva — szinte, majdnem lányos örömmel fogadta Jánost. A gyermekek is hazakerültek s a pap nagy himnusszal tolta őket János elé:

— Megismered-e?

Különösen a Palkóról mondott végére mehetetlen adomákat. A gyermekek hamar visszamelegedtek Jánoshoz s hangos bakalódás keletkezett. Az asztalra bor került, a gyermekek kávét kaptak. János nagyon szívesen fogadta az ottmarasztást. Ő keveset beszélt, de úgy tudott másokat hallgatni, mintha nagyon jó, megnyugtató feleleteket adott volna. Közben egy keresztelőt hoztak s a pap gyermekes örömmel szökött fel:

— Feleség, pénz áll a házhoz!

Az anyát, egy fiatal, baka-képű parasztasszonyt, ijedtre illendőségesedett férjét, egy vasorrú vén keresztanyát a bábái a gyermekkel betuszkolták az irodába, hol megkezdődtek az írásbeli formaságok. A társaság az ebédlőben halkabbra fogta beszédét. Judit beszélt, ki egyszerre igen eleven lett:

— Meglátja, Jancsi, mama hiába beszél nekem, én színésznő leszek. Minden májusban van Pesten egy általános színészi vizsga, megszököm, leteszem és soha többet erre nem jövök. Nekem világváros kell, sok ember, sok pénz, sok taps.

A szomszéd szobából behallatszott a megindult kenet.

— Irgalomnak kiapadhatatlan forrása, kegyelmes Isten! Íme új csírára áldottad meg a te egyszerű szolgálód méhét, új ígéretet küldtél a meghasított barázdának, új lámpást gyújtottál fel az anyaszentegyháznak s a viharvert hazának új védőkart teremtettél. Judit e megszokott mondatokat nem is hallotta, megrészegedett a saját szavaitól:

— Én nem megyek soha férjhez, vagy ha van, csakis egy buta milliomoshoz. Nekem palota kell, téli kert, autó, vagy áttérek a katolikus vallásra és apáca leszek.

Milla örök bágyadtságából kitréfálkozott:

— Leszel kutyagumi. Jöjjön csak még vissza a bibircsós tiszteletes, olyan bibircsósné leszel, mint a pinty. Jancsi, nem hozott valami új nótát?

A papa a szomszéd szobában rövidre fogta a dolgot:

— íme megindult, ó uram, a kis hajó a borzasztó tengeren, ahol kétségbeejtő sötét hullámok csapnak fel az égre, ahol orkán dühöng és a halálnak fekete sátra borul mindenre. Vedd ó kegyelmedbe, örök világosság, a hánykódó lelket! Add beléje lobogó vezérszövétnekként a te hitednek fáklyáját, hogy el ne tántorodjék az igazak ösvényétől, hogy a családnak öröme, a hazának munkás jó szolgája, a Szentegyháznak majdan derék oszlopa legyen, szent fiad, az Ur Jézus nevében kérünk téged, ámen!

Judit visszalobbant az anyjának:

— Mama, te mindig úgy beszélsz, mintha én is csak te volnék. Neked jó volt egy pap és egy kis falu. Neked ez uraság volt. Nekem a világ kell, a nagy világ!

Benn az utolsó akkordok játszódtak:

— Most pediglen, Bartos István, ki immáron anyaszentegyházunk tagja vagy, megkeresztellek téged az atyának, fiúnak, szentléleknek nevében, ámen.

Sári, a kisebb lány kunyorálva dörzsölődött Judithoz:

- Juci lelkem, édes Juci, úgy-e engem is magaddal viszel? Az ajtón mosolyogva, bakkecske-ugrálásokkal jött be a tiszteletes úr:

— Ez már döfi! Ha minden paraszt ilyen becsületes volna! Ma klasszikus estét rendezünk gyerekek.

És fellabdázott egy nagy ezüstötkoronást. Az asszony elbiggyesztette az ajkát:

— Öt korona . . .

A papnak rosszul esett a megzavart öröm:

— Te neked sohasem elég semmi, öt korona egy lötty vízért! Mikor a Schönberger hatvan krajcárért ad egy liter olajat. Hallottad, Jancsi, a legújabb keresztelési adomát? Jancsi természetesen nem hallotta s a pap elmondott

— élénk gesztusokkal s kitörő bevégzéssel — egy jó disznóadomát. A lánygyermekeket nem zavarták s azok már úgy hozzá voltak szokva a dologhoz, hogy nem is jutott eszükbe szégyenkezést rendezni. A kacagás megindította a beszédet, kergette a vért és szálltak a szavak. Milla a zongorához ült, Judit, a pap és János énekeltek, még a két kislány is bele-bele nyikorgott, amíg le nem intették őket. A Milla lágy hangja lányban terjedt, mint egy kellemes illatú fáradt füst. De a Judit tiszta, csengő szopránja úgy szökött fel a két férfi zúgó basszusa mellett, mint egy ezüst szökőkút két sötét fény között. Újabb és régibb dalok, vidéki sírása és nagyvárosi szentimentalizmusa felváltva öblögette a szétgyengült szíveket: a Lekaszálták már a rétet, a Hulló falevél. Ne menj rózsám a tarlóra és a Zerkovitz-nóták. A pap egy nóta végén jóleső nyeléssel kiáltott fel:

— Klasszikus!

Milla halkan nyögdécselte:

— Gyönyörű!

A szegletekben lassanként gyűlni kezdett az este s künn a megtért tehenek loholtak el. Judit nem engedte, hegy még lámpát gyújtsanak, hanem kinyitotta a kályha külső ajtaját, hogy a parázs átderítse a szobát. Most már csak Milla énekelt a zongorája mellé. A pap is csak nagy néha dalolt közbe egy zúgó futamot. Judit és János hallgattak. A gyermekek Judit lába köré lapultak és nézték a tüzet, A sötétség mint egy megnyugtatás pihent a szobán. János Juditra nézett. Megtágult szemei valami fájdalmas, messzenéző ijedtséggel meredtek a tűzre. Arca nagyon szomorú volt s mintha egy lenyelt sírás csuklott volna fel az ajkaira. Egyik kezével — tudatlanul — a Sári fejét cirógatta. Milla hirtelen felszökött s szokott gyermekes hanglejtésével mondta:

— Gyermekek, most már gyújtsatok lámpát, én kinézek a vacsorához. Kilebegett a konyhára. Palkó és a legkisebbik lány utána futottak. Judit meggyújtotta a nagy függőlámpát. Amint a nagy , körtéket felfelé csavarta, a fény mindjobban elöntötte felemelt arcát.

— Milyen szép, milyen szép! — mondta magában az új felfedezés csodálkozásával János. Most már a pap beszélt. A gép a megszokott mozgásba hullott, a mániákus apa kivonaglott a szegény vén gyermekre. Beszélt a múlt választásról, melyben mint ellenzéki kortes nagy hatásokat ért el. Hogy hogyan zúgott a népnek, milyen frenetikus hatásokat vert fel, hogy igyekezett az önkény — ez a helybeli körjegyző volt — nyomást gyakorolni ígéretekkel és fenyegetéssel. De odadörögte az önkénynek, hogy amíg él és a papi palást vállain van, lelke istenségétől nem tántorodik el soha. Bőven citált beszédéiből, egészen a Judit felkacagásáig: — Apa, te megint nagyon unalmas vagy. Erre a szó beléje tört, mint egy megriasztott gyermek nézett szét, azután Juditra nézett s szemeiben nagy alázkodás és szeretet volt. János odakoccintotta poharát az övéhez, hogy tovasegítse ezt a kínos percet. Talán szegény apa egy percre — a lánya kacagásán keresztül — meglátta szomorú önmagát, a felhúzott veszett gépezetet. Judit újból felkiáltott, most már az ajtó felé és hangjában sok nyers kihívás volt:

— Tudtam, hogy maga nélkül nem fog eltelni az este. Sarkadi Géza jött be, az öreg Schönbergerék úri fia. A pap népszínműves, hangos kedélyességgel fogadta:

— Hozta Isten nálunk, Géza, nagyon okosan tette, hogy belógott. Ma a Jancsi hazatérését ünnepeljük.

— Ugye, nem fog mellém ülni! — kérdezte — most már egész szemtelenül — Judit

A fiatalember arcán az a öntudatos-mosolygás volt, mely minden megalázkodáson, kapott ütésen keresztül, mégis sérthetetlenség, kitartás és győzelem. Elegáns, magas, karcsú alakját könnyedén hajtotta meg a társaság előtt, a férfiakkal lekezelt, a kis Sárit tréfás erőszakkal megcsókolta s azután, azért is, Judit mellé ült.

— Bizonyára így kell tettre fordítanom a szavait. Én már ismerem magát.

— Mi van a Farkas Miklóssal? — kérdezte János.

— Hétfőn még Pesten láttam. Egész éjjelt együtt töltöttünk a Szénatéren a Csokonay-kávéházban. Most ez a kis koszos kávéház a mániája. Ott ír, ha ír, ott iszik, alszik s az ottani főpincér finanszírozza. Hívtam, hogy jöjjön velem, de azt mondta, hogy csak a jövő hét elején jöhet haza, mert valami fontos eseménye lesz. Ezt olyan titokzatosan mondta, hogy valószínleg nincs semmi mögötte. Azt mondta, azért jön haza, mert itt felejtette a Krisztust. Mostanában Krisztus a kedvenc témája. Akkor már két napja nem mozdult ki a kávéházból, úgy mosdatta meg reggelenként szódavízzel a kasszírnő. Ügy trónol ott, mint egy keleti király. S a pincérek vak buzgósággal szolgálják, pedig borzasztó zsarnokul bánik velük. Egy elbeszélését felolvasta, hatalmas dolog. Valami lipótvárosi kisasszony hatszor könyörgött hozzá a telefonon s olyanokat kiabált bele a kagylóba, hogy belepirulhatott az egész központ. Nekem valamiért pofont igért, nem tudom miért.

Judit élesen felkacagott:

— Vallja meg, hogy büszke volt erre az ígéretre. S milyen pozíció lenne magának, ha meg is kapná. Rányomtathatná a névjegyére:

— Sarkadi Géza, akit a legnagyobb magyar zseni pofonütött. Mindjárt valaki lenne magából.

Sarkadi simán fogta fel a vágást:

— Ami a pofont illeti, azt hiszem, kaptam már egyet, amire még büszkébb lehetek.

A leány arca egy pillanatra vad gyűlöletre rángott Azután ijedten Jánosra nézett, felugrott, a zongorához masírozott s verni kezdte:

— Selyemhaja leért fejtől bokáig.

A tiszteletes úr apásan, az érett író bölcs méltóságával beszélt.

— Kár a Miklósért, mennyi rengeteg erő volt benne. Az ő tehetségével talán egy új Jókai lehetett volna. Azután beleesett ebbe a fene modernségbe, megkergült Paris maszlagától s érthetetlen bizarrságokba pazarolta el a beléje helyezett isteni szikrát. Eleinte próbáltam irányítani, de nem lehetett vele beszélni. Az újabb novelláit már lehetetlen olvasni s az új regényéért bezáratnám az őrültek házába. Ha egyszer a magyar humusz kicsúszik az író lába alól, az meghalt író.

Judit visszafordult a zongorától s meztelen megvetéssel mondta:

— Apa, megint ostoba vagy.

A tiszteletes úr úgy vette ezt a mondást, mintha egy virággal csiklandozták volna meg:

— Itt van la, ezek a kis békák már mind érte lelkesednek. Ennek a kis Tündér Ilonának sem szakadt ki a könyve a kezéből, míg egyszerre magába nem nyelte. Valami közös betegség bántja ezeket. Hol lesz, lelkem, a ti nagy írótok tíz-húsz év múlva?

Judit félig felemelkedett, jobb mutatóujját tanárosan előretartva, felnövekedő daccal mondta:

— Jegyezd meg apa, hogy Miklós most a legnagyobb magyar író. Jegyezd meg, hogy a legmagyarabb, a legfájdalmasabban magyar író. Hogy a te verseid már rég szétkoptak a beléjük pakolt sajt-darabokba, és mindig nagyobb és nagyobb író lesz. Különben Miklós egy undok disznó, s nekem semmi közöm hozzá.

A három férfi kacagott. Milla megjelent és királynői büszkeséggel vezette be a vacsorát. A gyermekek berohantak. Mindenki egyszerre beszélt. A pap nagy nyelvcsattintásokkal dicsérgette a csirketokányt:

— Feleség, ez klasszikus! Egyetek, urak, ilyet csak az én kis feleségem tud csinálni.

— Judit János és Sarkady között ült. Rendkívül eleven és túlzottan hangos volt. János felé néha egy-egy elkomolyodott pillantást vetett, de a kacérsága Sarkadi felé csipdelőzött. Feléje feszítgette szép, kemény kis fiatal mellét, vele kötekedett, pedig mégis megvetés is volt a tréfáiban. Sarkadi, finomabb formában, nem igen maradt adós. Milla, az anya boldog közvetítésével, úgy csitította őket, hogy az már majdnem anyai áldás volt. A kis Palkó összeveszett a csirke nyerőjén Magdával, a legkisebb leánnyal s beteg fajának hirtelen felfortyanásával kiáltotta:

— A piszkos istenit az apádnak, te rosszféle!

A pap hangosan kacagott az egyetlen örökségnek, hozzáfutott a gyermekhez, felemelte és odamutatta a társaságnak:

— Ez aztán a magyar gyerek! Úgy-e Palkó? — Később a kis fiúnak el kellett szavalnia a híres kuruc verset: Ne higgy magyar a németnek. Ennek kapcsán Farcády megint bő adomákat tálalt fel a gyermek zsenialitásáról. Azután megint összefolyt a beszéd. Kacagás, kiátások, közben-közben egy-egy nóta forrósította a termet. Az elátkozott faj egy percre kikapcsolódott fekete sodrából s kibomlott benne — édes pihentetéssel — az embervilág tiszta ritmusa, a család. János erős, fiatal testében mély visszhangokat vert fel ez a derült kép. Valami felbuzgó friss apasággal hajolt e fáradt gyermekek felé, hogy az izmos életével kitoldja az ők elitélt életét. Végül, bor és este végén, mégis a pap beszéde öntött el mindent. Egy enyedi adoma révén előjött negyvennyolc s a megrohant Erdély. Átizzva a bortól, hisztérikus vízióval adta el a feltámadt oláhokat, a megtaposott, vérző Hamupipőkét, Erdélyt, az elintézetlen százados pert. Hogy Erdélyben minden magyar ember őrszem, hogy mindenki testével, lelkével legyen zsilip az idegen zuhatag ellen, hogy le kell számolni, hogy meg kell váltani a minden szenvedéssel magunkká tépett gyönyörű földet. Mély ágyúk és hosszú jajgatások voltak a beszédében. Felvert vonásain igazi fájdalom remegett, de ez a fájdalom jól esett neki, mint egy színházi taps.

Éjfél után egy óra volt, mikor a két férfi rászánta magát, hogy hazamegy. Az egész család kikísérte őket a kapuig a hűvös koratavaszi éjszakában. Derült volt az ég s az alvó falu hallgatott a csillagok rohanásában. A legközelebbi szegletnél, mikor elvált Sarkaditól, János visszanézett a papi lak felé. A család már bement, de Judit még ott állott a kapuban. A fekete éjszakából kilobogott, mint egy fehér zászló. És János testében, mint egy nagy fehér macska, meleg, termékeny béke nyúlt végig.

5.

Már dél elmúlt s János künn a szántóföldön várta az ebédet, pedig bemehetett volna érte. De tetszett neki ez a parasztosdi, itt künn enni az itató mellett, a többi parasztokkal, a kitárt rögök elött. Április eleje volt s szokatlan jókedv, meleg napok simogatták az árva vidéket. A gyümölcsfák már virágba bomoltak s a tavaszi szántás vége felé járt. Jánosék birtoka itt volt, lenn a síkon, a leggazdagabb helyen, százhúsz hold egy tagban, ami itt több, mint az Alföldön egy négyezerholdas birtok, ö maga ügyelt fel minden munkára s néha kamasz bravúrral megragadta az ekeszarvát s belehasította felforrt fiatalságát az öreg földbe. Nagyszerűen tudott beszélni a parasztokkal s ha kellett, olyat káromkodott, hogy a legények csemcsegtek utána. János egészen az emberük volt.

Az ebéd megjött — neki olyan, mint a többinek — s az itató hosszú vályújához telepedtek le enni. János mellett az öreg Barabás ült, aki mint módosabb gazda, kölcsön kalákába jött dolgozni Jánosékhoz. Nem messze, oldalvást, Mária, a Barabás tizenkilenc éves lánya fényes tehén-szemmel nézte Jánost. Egy kis fiú jött a faluból, a János postáját hozta. Farkas Miklós írt egy kuszált levelet. Hogy a jövő hét elején igazán hazajön, kerítsen János egy jó öreg takarítónőt, nyittassa és takaríttassa ki a régen magára hagyott házat. Valószínűleg sokáig fog falun lenni, mert az idegei végleg összeomlottak. Talán ott még minden jóra fog válni.

János tréfásan odaszólt a Barabás lányának:

— Na, Mária, kaptam egy jó állást neked. A Miklós úrfi hazajön a jövő héten, nem takarítanál be hozzája? Ő jól megfizet.

Mária szomorúan válaszolt s még a szomorúsága is felajánlkozás volt:

— A Miklós úrfinak nem. A Miklós úrfitól félek, nagyon bolond forma. Azzal kinyújtózkodott, mintha csak a beevett ételt igazította volna bele élete áramába. Teste gazdag hullámverésekben verte a tavaszi földet s nagy, napos szemei megint Jánosra hulltak. János az arcához nyúlt, mintha két csók nedvességót érezte volna. Az öreg Barabás vitte a beszédet. Elpanaszolta szomszédja, a Kozma Andris esetét. A pálinkába hullott szerencsétlen flótás földjét akarta megvenni. De a Schönbergerék kiütötték kezéből, mert övék a szénás. Így járt a múltkor a Bartalis szép tagjával is. Azt meg a szebeni oláh bank vette meg. Az urak szépeket mondanak a választásikor, de nem engedik a parasztot földhöz jutni. Pedig minek a parasztnak a pénz? Az se nem marha, se nem élet, csak papir. Mi öröme von abban az embernek? A fiatalokból kifeszengett a tavasz. Az egyik legény lécfalvi volt. A többi egy csomó adomát mondott erre a falura. A lányok szembeöntözték a vályú vizéből a legényeket s ebből nagy csata keletkezett. Az étel s anyaga, a kenyér és a bús, hintó örömmel szakadt bele az emberéletekbe s vidám kacagásokban csobbant onnan fel. János maga is velük dévajkodott. Csodálta és figyelte ezt az eszes, ravasz, gyakorlati és mégis csonkított népet, melynek annyi karma van, mellyel magához tépheti az életet. És mégis koldus, mégis nyomorult. Elzüllik kis földjétől, elbitangol idegen messziségbe. Ha felkiálthatná őket egy új honfoglalásra! — Miért van ez így, hol van a baj? — kérdezte magában. Újra munkába fogtak s János éppen két hatalmas ökröt vezetett, mikor messziről egy piros és egy fekete napernyőt látott közeledni. Messziről odakurjantott:

— Kezeiket csókolom! Éppen jókor jönnek. Még van elég munka. A tiszteletes asszony és Judit voltak. Kihozták halványságukat a tavaszi napra. Judit kezében egy fiatal, modem költő híres kötete volt. Sápadt finomságok s az epidermis kis eseményei. Lassan jöttek. Judit hangosan olvasta be a csenevész szépségeket a vad tavaszba. Jánoshoz értek. Judit meglepetéssel, mely felvisszhangzott vérében, nézett erre a hatalmas ifjúra, amint fogta ezt a két roppant állatot. Mintha mindhárman úgy nőttek volna ki a földből, diadalmas hajtásai a tavaszi vágynak. Judit gyermekesen örvendett: — De pompásan fest maga így. Lássa, ez magának való miliő, ez a maga szalonja. Minek is bújik az ilyen ember fedél alá!

Azután hangsúlyozott félénkséggel végigcirógatta a két rengeteg állatot. János odafüttyintett egy legénykét s rája bízta a két ökröt. A nőket végigvezette birodalmán. Judit itt a faluban is, idegenül a falutól, egy nagyváros szegénységét élte. Most bántotta, e roppant sugárzás, a meglódult élet s a kezdő csirák vad szaga. A szokottnál is fehérebb volt, valami nagy szorongás nyomta, mely sóhajtás helyett ásításokban próbált könnyebbülni. De azért a benne remegő, életre éhes művész érezte, hogy ez a szépség, ez az igazság és múlhatatlan élet. A régi gyermek mindegyre kitört kiáltásaiban: — De szép, de szép! — Milla utána kotkodácsolt, mint egy maghoz jutott boldog vén tyúk. Az egyik dűlőnél Máriához értek, aki komolyan, földből hullámzó léptekkel ment a barázda mentén és magot vetett beléje. Mindhárman önkénytelenül magállottak. A hatalmas leány gyönyörű fejével, gazdag mellével, combjai dermedt hullámaival, széles medencéje ígéretével a Föld volt, nem mint rémes érzékenység és felismételt frázis, hanem az erő, az ölelés, a termékenység sugárzó valósága. Arcát arra fordította, de csak Jánosnak s megtágult szemeiből mintha messziről hívó kürt hangzott volna ki. János nézte ezt a két lányt s — csodálatosképpen — vágyában eggyé lett a kettő. Mintha ez a finom fehér leány, fáradt virága egy beteg fajnak, a másikból kiszállt lélek volna, lelke, metafizikája a másik gazdag valóságának. Mintha egy régi ölelésre emlékezne, melyben a két lány mint egy lány volt az övé és örök vággyal tört belé testébe, hogy folytonos felemlékezéssel hívja a jövő felé.

Később Judit elfulladozva sürgette:

— Üljünk le egy kicsit, üljünk le egy kicsit.

Leültek egy szekér rúdjára, mely keresztben állt a mezei úton. Akkor aztán megint fellobbant a lány kedve. Dús csevegésbe virágzott ki, hogy milyen darabokat látott Kolozsvárt. Részleteket mondott belőlük, utána játszotta a színésznőket. Felolvasott egy-két verset is. János hallgatta, hallgatta, nem fogta fel a szavak értelmét, mint ahogy egy madarat, egy patakot hallgat az ember. De az ismerős verseknél, melyek valaha nagyon tetszettek neki, csodálkozva vette észre, hogy mennyire nem fontosak ezek ebben az erős valóságban.

Azután Judit megunta a mulatságot, éhséget is érzett. Millának is elég volt a jóból. János elkísérte őket a falu széléig. Visszatért és tovább vezette a munkát. Mikor a Nap meghajlott s az emberek hazafelé káficálódtak, odasúgta Máriának: — Maradj hátra. — Ő jó darabig a többivel ment, azután valami ürüggyel visszatért. Mária az itatónál várta. Leült a kút szélére s a lebukó Nap felé fordult. Bíboros volt és mosolygott. Mikor János átkapta, mindkettőjükből diadalmas, fiatal kacagás szökött ki. Távol még tavaszi vadvizek rohantak, vörösen a felhorzsolt Naptól. A csípőssé lett tavaszi levegő az egyetemes üzekedés vad szagával volt tele. A megnyílt dolgokból csorgott az este, mint valami fekete vér. Minden mozdulat volt az örök levés rohanásában. A koszorúkba bomlott gyümölcsfák majdnem sikítva rohantak az ég felé. Maga az élettelen anyag, a feltépett rög és magnak hasadozó kő, mint új születést robbantak bele az élet zuhatagába. És a Hargitává zúdult föld széles hullámokban ömlött az ég tágas mezeire. Azon az éjjel János úgy aludt, mint egy jóllakott boldog barom.

6.

Megjöttek a nagy Hegyi záporok. János otthon maradt és ilyenkor megengedte magának azt a játékot, hogy végig hengergőzzék egy kedvelt könyvben. Nála az esztétikai élvezet is fizikai volt: feltorlott egészségének kinyújtózkodása más életekbe. Fielding Tom Jones-át olvasta s ez a zsúfolt embervegetáció azt az erős jólesést adta neki, mintha hatalmas állkapcáiban félig főtt húst rágna. Néha hangosan felkacagott. Még nem volt reggel kilenc óra, de már régi rend és jól befészkelt megelégedés volt a szobában. Néha az anyja becsoszogott a szobájába s egy meleg, boldogul felesleges szót hullatott a dolgok csendjébe. Mennyire áldotta a fia által választott utat. Ezelőtt, a folytonos nagy derültség elött minden aggodalma elhervadt. János ma mindent benne érzett boldog testében: a künn hulló meleg esőt, a bútorokat, melyek régi mozdulatlanságukban mégis áthaladó emberi élet voltak, az olvasott históriát s a megivott jó meleg kávét. Mosolyogva nézett magára, mint egy jó felfedezésre:

— Milyen jó, hogy vagyok!

— Szervusz, — mondta valaki a megnyílt ajtóból. Ez a szervusz olyan volt, mint egy panasz, mint egy felszisszenő gyermekszepegés. Farkas Miklós állt a küszöbön. Kifogástalan, legújabb divat szerinti ruhában, rövid tavaszi kabátban, kezében puha szürke kalappal. A bő fürtös haj is divatosan, oldalt kétfelé simítva, borult rá a szomorú, nagy homlokra. A nagy, fekete szemekben s a szép, széles szájon az elítéltek tragikus mosolygása. De a kikészített vonások, az örökös puszilva sajgó arc mögött egy megvert, sírni akaró, kétségbeesésig dédelgetésre váró gyermek. János felugrott, földhöz csapta a könyvet, össze-vissza ölelte Miklóst. Miklós hagyta magát ölelni, azután — felsőkabátját le sem dobva — a díványra vetette magát:

— Adj reggelit.

Mikor a reggelit elébe hozták, egyik neuraszténiás pózában kezdett beszélni. Mozdulatai hangsúlyozottan előkelek voltak. A félvállát néha bántottan vonta fel s szép nagy, keserű ajkait a mondatok végén úgy szorította össze, mintha kimondhatatlan tragédiákat nyelne el. Már elég volt a szajha Pestből.

- Minden lipótvárosi rüfkének éppen felém kell sárlania! Aztán az a hülye Kultúra az egész redakcióval. A Bihari nekem ajánlotta új kötetét s a dedikációban mellém dörzsöli magát. Mi vagyok én, hogy minden bordély cégérül vesz? Már a könyökömön jön ki az egész kávéházuk. A Margit az egyetlen tűrhető ember közöttük, de az meg rémséges kékharisnya.

A Margit név után nyomatékosan, mondta az ember szót. Ez új pesti divat volt az intellektuellek közt, hogy az asszonyokra is az ember szót használták. Az ilyen pózt mindig rögtön felvette magára, míg megunva, véres gúnnyal ki nem csúfolta. János tisztában volt az ilyen kifakadós idegrohamokkal. A jó orvos derültségével mondta:

— A lakásod pompásan néz ki, egészen rendbe hozattam. Kaptam egy jó, öreg takarítónőt is. Attól nem kell félned, hogy ez is feléd sáriik. Az öreg Ozoray néni, a volt harangozó özvegye, hetvenkétéves. Ha kipihened magad, estefelé majd elmehetünk Juditékhoz.

— Már te is impresszárióm akarsz lenni! A Judit, az jó kis emberke, de az öreg unalmas vén marha. Még képes lenne felolvasni a verseit nekem. Különben is, este Schönbergerékhez kell mennem. Az undok Sarkaditól kell kapnom ötszáz koronát A Kultúra előlege valami fontos dologra ment. Farkas Miklósnak kell Sarkadi-Schönberger úrtól ötszáz koronát kölcsön kérnie! Pesten alig tudtam lerázni ezt a nimolékot. Mindenütt mint legfőbb kebelbarát kirakatozta magát velem. Ez csak megér neki még koszos ötszáz koronát.

János megint új csapást keresett, hogy kizökkentse legutálatosabb pózából:

— Most jött meg a Széni kötet, nagyom szép könyv. Bámulatos életerő van benne, ez fogja legtöbbre vinni a fiatalok közt.

Miklós most igazán elsápadt. Valóságos fizikai szenvedés torzult át az arcán. Egy percig hallgatott, azután valami gonosz szúrás csillogott ki szemeiből:

— Igaz, hogy te belebolondultál a Juditba, de felszarvaz a hülye Sarkadival? Barátom, neked egyszerűbb lány kell. — Kacagott egyet, azután hanyagul hozzátette: A Széni könyvéről Sarkadi írt egy nagyon schönbergeres cikket a Kultúrában. A kritikus éppen olyan tehetségtelen, mint az író. Becsületemre, nincs egy csepp tehetségük sem. János egészséges mosolygással fogadta ezt a beteg ütést: — Hát ez a te véleményed. Ami a szarvakat illeti, abban lehet valami. De a Judit így is olyan szép s nekem éppen szarvakra való termetem van. Künn már egy negyedórája elállott a zápor, a nap átszűrte a fáradt felhőket. Miklós felugrott:

— Menjünk hozzám.

— Nem köszönsz be előbb az öregeimhez?

— Most nem. Majd ebéd után eljövök hozzátok. Most fárasztana, ha kérdeznék, hogy hogy vagyok. Hát hogy vagyok én? Egy kész hulla, be lehet pakolni.

Megindultak a falun keresztül. A zápor vize már elfutott, úgy hogy a köves út szélein sár nélkül lehetett menni. A levegő világteremtéses tiszta volt s átöntve a megszűrt Naptól, olyan volt az érintése, mintha friss gyermekarchoz dörzsölték volna az arcukat. A megdagasztott sárga folyó duzzogva duruzsolt a hidak alatt s a fűzfák sárga hajából nehéz mézszag ömlött. A bennrekedt tehenek lassan mentek a mező felé, mintha a megindult föld nagy barna hullámai volnának. A kövek széléről bókavirágok sárga aranya kacagott. A lányok a sáros uccán begyesen fogták fel Szoknyájukat. A nyomorult kis falu kacagva táncolt bele az egyetemes kezdődés nászába. Miklós hallgatott. Majdnem az egész falut át kellett menniök, míg az egyik domb oldalán álló házhoz értek. A ház, inkább jobb parasztház, az elzüllött nemesi család utolsó zátonya, kis kertben volt. A kapuban az öreg Ozorayné várt, minden ránca végén egy-egy mosolygással. A sok mosolygás egy nagyon jó, derült öregasszonyt toldott össze.

— Már egy órája várom a Miklós úrfit. Láttam, mikor a kocsin bejött a faluba. Minden rendben van.

Miklós elsőnek lépett be a házba, utána János, legvégül az öregasszony. Az első szoba eléggé tágas ebédlőféle volt, jobbra a háló, balra a nappali szoba, melyben egy vén íróasztal is volt. A konyha hátul a gyümölcsösre nyílt, most mindenféle rozogaság lomtára.

Miklós végigtámolygott a szobákon. A bútorok bennfojtott lélegzete még bágyasztott s mintha ki nem aludt álmok lappangtak volna a szobában. De az ablakok nyitva voltak a kis kertre, a nagy horizontra s a tavasz behajlott a vén dolgok felé. Miklós odafordult Ozoraynéhoz s élénk gyermekhangon szólt: Köszönöm néni, most hazamehet. Délben lesz szívei az ebédet elhozni Schönbergeréktől, onnan fogok kosztozni.

Az öregasszony eltipegett. Miklós arcán már nem volt gonoszság, mozdulataiban nem volt póz. A Keletbélyeg szomorú nyomai lehalványultak arcáról. A sötét vonások csalitjából előmerült a megvert, tiszta gyermek. A fal felé fordult, mintha egy képre bámult volna. De nem bírta tovább. Ledobta magát a díványra, odaszorította fejét a tömör diófaasztalhoz és zivataros, omlós sírásban tört ki. János vele szemben ült. Nagy szemei, mint egy megnyugtatás hajoltak feléje. Mélyült hangon, testvéri csitítással, ismételgette:

— Miklós, Miklós.

Miklós felemelte fejét. Síró, meztelen, reszkető szavak tuszkolták egymást ki belőle rendetlen rendben, mint egy nagy vereség futó katonái. Közben fel-felszepegett. — Oh, János, János, mi lesz velem! Nem tudok meghalni és nem tudok élni. Ha láttad volna, hogy mi történt bennem, mikor végigjöttünk a falun. Mintha a piszokból, a hisztrió pózokból és unt zseniségemből visszaléptem volna a szüzességembe, fiatalságom hősi tisztaságába. Ha te látnád, milyen undorító vagyok belülről nézve. Hiszen én már nem is vagyok, már régen elkorhadtam. Csak üres pózok ingadozása vagyok, melyek az alkalmakból, az emberekből rángatóznak össze. És ez a póz kell, a póz az én sündisznóvértem. Máskép teletaposnának tyúkszemekkel, mert én megnyúzott ember vagyok, akinek fájnak az emberek, a szavak s égőn fáj a rosszaság. Azt mondják, hogy zseni vagyok és bizonyisten, az vagyok, de minek a zseni most a világon? Egy fájdalmas anakronizmus, botrányok másnak és betegség magának. Egy más világrendnek idetévedt ténfergője. Most gyakorlati, eszes, akaró versenyemberek kellenek, nem hullott királyok. A zseni egy idejét múlt luxus. Látod, én meghaltam, véresre vonszoltak ebben a taposásban s most utolsó kétségbeeséssel tartom a pózaim magam elé, hogy higgyék el, hogy élek, hogy elkendőzzem fájdalmas ügyefogyottságom. Mert ebben az őrült bazárban cinikus pózaim s démoni hánytorgásaim közt nyomorult, félénk gyermek vagyok, aki még kétségbeesett sírással szorongatja a katekizmust, az anya rövidnadrágú imáit, akinek egyetemes tisztaság és szeretet kell. És így éljek meg én ebben a bomlott footballban, ahol mindenki mindenki ellen rugdos. Szajhává lettem a pénzért, akaratom belém rothadt, a nők megették, ami még maradt az idegeimből. És nekem mégis fáj a tisztátlanság, úgy sajog mégis minden nap, hogy mindennap megszakadok belé. Hulla vagyok, aki szenvedi felbomlása szörnyű szagát. Egy idejét múlt betegség vagyok, aki rettentő vitustánccal fizeti meg azt a pár szép smoncát, amit az élet kijajgattat belőle. Engem neveznek ultramodernnek, mikor egy lelki ószer vagyok, összetört gyermekjáték, félig rozsdás kereszt, régi tisztaság.

János nyugodtan felelt. Hangjából kisétált erős élete s mint egy hatalmas szíverősítő, nagylevegőjű igazság ment be a másik remegő életbe:

— lgy nagyon, szeretlek, Miklós. Minden szavad a régi, szép gyermekké mosdat. Nekem is megvolt a magam válsága. Én azt hiszem, hogy a hiúságaink a legfőbb bajunk. Azzal kell megbirkózni életre-halálra. Nekem erős birkózásom volt, de úgy odamázoltam, hogy végképpen megette a fene. Azóta akarat, cél és erős jövő vagyok. Az én programmom a falunk. Ügy érzem, hogy az egész falu az én testem és az egész falut fogom új életre masszírozni a munkámmal, az egészségemmel. Neked szakítanod kelleme azzal a gyalázatos Pesttel. Itthon lenni, egészséges lenni, dolgozni.

— Ha tudnád, hogy undorodom a kultúrproccok e nyomorult Múzsájától! Állandóan kultúrát, irodalmat és művészetet golyváskodnak és olyan kicsinyesen piszkosak, krajcárvadászok, műveletlenek. És majmok, majmok a megpukkadásig. Egyik sem meri megélni született egyszerű önmagát, becsületesen, lehet jósággal. Hanem lopott pózokból, divatos szavakból, újságvégekből, kávéházi finomságokból gyúrnak fel magukra egy kis majmot, ezt cipelik mindenüvé, ennek az éhségét, hiúságát. Beteg irigységét etetgeti s mögötte elvesz, elrothad az anyából szakadt tiszta férfi. És mi az ö Irodalmuk? Örökös dongás a nő ágyéka körül, bevált fogások, finomságok, modorok átlopása a magyarba, karakán magyarkodás és ószeri szellemesség. A kritikájuk divatos szólamok és jelzőik pajtásos kacsáztatása. És én sem lehetek jobb náluk, mert akkor széttépnének. Magamban kell undorodnom tőlük s egyetlen vigasztalásom, hogy munkáimban önmagámmá nyújtózkodhatom ki. Körülrajonganak, mint az Istent, mert most én vagyok a kibomló vitorla. A mélységes mélyükön gyűlölnek, hátam megett kipécézik a gyengéimet, mert én vagyok az eléjük toppanó fejedelmi őstermészet. Mert tehetségem kegyetlen világosság, mely beléjük döbbenti torz apróságukat. De azért én az ő trafikjuk vagyok, magukkal cipelnek, gomblyukukba tűznek, mint egy lopott érdemrendet s forintokért részletekben feltrancsíroznak. Majd ha egyszer nem leszek új inger és hajnalló ígéret, reám fognak taposni, meg fognak piszkolni mostani hódolatuk egész dühével. És én nem fogok ellenük semmit sem tehetni.

— Szakítanod kellene már most velük. Élj mindig itt közöttünk. Meglátod, hogy ez jó hatással lesz egészségedre is, munkáidra is.

— De mikor nem szakíthatok velük! Gyűlölöm őket, mint a szajha a festéket, mellyel megcsúfolt szépségét kendőzi. És mégis mindennap rá kell kennem őket elveszített szüzességemre. Mert mi már nem vagyunk Schillerek, akik hittek egy holdvilágos halhatatlanságban és örömest szenvedtek abban a tudatban, hogy kétszáz év múlva az ő versükkel ríkatja meg az önképzőköri diák a jövő varróleányait. Nekünk csak egy életünk van, kétségbeejtőn csak egy. Számunkra megdöglött mind a két halhatatlanság. Fütyülök én arra, hogy majd rémes magyar szobrom milyen kutyák fogják kórigáztatni. Nekem az én kell, ez az egyetlen élet, minden pompa s az elrabolt uralkodás. Sokszor jön, hogy impresszáriót fogadjak magam elé, aki beleordítsa ebbe a piszkos versenybe, hogy én királynak születtem, hogy zseni vagyok, hogy bitorlás a más vagyona, a más szeretője, a más dicsősége, mert jog szerint engem illet. Oh, hogy szeretem megalázni, szembeköpni őket a zsenimmel. Ha én milliomos lehetnék, János.

Gyors, beteg kergetéssel hajszolta ki magából a szavakat. Azután elbágyadt, ásítozni kezdett. A besütő nap egy tincse most az alvó íróasztalra esett. Miklósban felugrált az öröm:

— Nézd te, milyen szép! Meglátod, hogy itt fogok tudni dolgozni. Nem mozdulok ki egy évig a faluból. Majd meglátod, milyen regényt kanyarítok. Most pakolj haza, öreg, délig aludni akarok egyet. Délután majd elnézek hozzátok s együtt mehetünk Schönbergerékhez.

Mikor János már az uccán volt, utána kiáltott:

— A Széni könyvét olvasd el mégegyszer. Hülye, bizonyisten hülye!

Egyedül maradt. A nyitott ablakhoz állott. A kis kertben már a liliom, sárga rezeda, ibolya kitört a földből. Messze a síkság párolgott, mint egy óriási áldozat. Csend volt, tavasz volt, falu volt. Lefeküdt a díványra. Valami bogár döngött körül a levegőben. Egy nagy jóság hulláma csapott át rajta. — Azért a Széninek mégis van valami tehetsége — mondta magában. A dívány mintegy régi ölelést font a megtért, rossz gyermek köré. Elaludt.

7.

Ebéd s a Böjthééknek igért látogatás elmaradt. Délután négy órakor, mikor János átment hozzá, úgy találta alva, féloldallal rászorulva a kezére. Mellette eső asztalon a kihűlt étel. Eleinte duzzogott, hogy János felébresztette, azután, mert az ablakon bejött a nagy napos horizont, jókedve támadt. Hirtelen bekapta a húst és a tésztát és mondta:

— Amíg a nap süt, ne menjünk fedél alá. Sétáljunk el a Szent János kútjához. Az úgyis apai örökség. Tudod, hogy nagyszerű itt! Ha meggondolom a dolgot, beállok hozzátok bojtárnak. A fene egye meg az irodalmat! Megindultak az erdő felé. A falu szélén erre, az erdős oldalnak szorult kis házakban katholikus híveik laktak. Minden házon egy kis kereszt. Az őslakosságnak híven maradt töredéke, vagy később bevándorolt hontalanok. Nem lehetett tudni. Az erdőbe vezető út mellett, mely átvezetett Csíkba, egy kis domb állott, rajta a három feszület, az Idvezítő és a két lator. Miklós felkiáltott:

—Ni, a Márta néni!

Az öreg vak Márta jajgatta imáit a kereszt tövéből az elmenők felé. Ugyanazokat az imákat, ugyanazokkal a ringó meghajlásokkal, ugyanazokban a cafatokban, mint gyermekkorukban. Mintha ez a feszület s ez az összetépett emberrongy volna az egész falu kivonata, minden falu és minden emberélet. Mikor odaértek, Miklós szólt:

— Márta néni, ha megmondja ki vagyok, kap egy koronát.

— Beszélj valamit fiam, hadd halljam tovább a hangodat. Miklós nagy ünnepélyesen szavalta; Timafalvi szegletét, Feltúrták a bivalyok.

— Pedig ismerős a hangod. A másik itt melletted a Böjthe Jancsi, azt nem lehet eltéveszteni. De neked nem tudom megmondani a neved.

— A Farkas Péter fia, vagyok.

— Te vagy az, Miklóska! Gyere, tapogassam meg a képedet. Nem emlékszel, hogy mit Ígértél. Hogy elmész, visszajössz gazdagon s hozol nekem kocsit, lovakat.

— A kocsi már megvan, Márta néni. De csak halottaskocsi s azt magamnak tartom. A lovak, azok elragadtak s már hiába szaladnék utánuk.

Azzal egy kétkoronás ezüstpénzt tett az öregasszony kezébe. Az öregasszony nagy kenetes hálálkodást rezegett ki magából, mely még az erdő szélén is utánuk ragadt, mint valami vastag pókháló. Beértek a szálfaerdőbe. A fákon még a téli komorság hallgatott, de a nagy mozdulás mégis érezhető volt mindenben. Az út mellett, régi patakok heveréseiben roppant kövek álltak s a moha már elevenzöld volt rajtuk. Kakasmandikó, mályva és ibolya volt a fák közt s a nemzés nyers, bódító szaga. Félórai séta után elértek a János kútjához. A szikla egy nagy kört alkotott. Magas szeléről lelógtak a fák gyökerei, mintha vén koldusok nyújtogatták volna meztelen lábszáralkat a forrás vize felé. A félkör közepén a szikla tövéből hatalmas szökkenéssel buggyant ki a tajtékos forrás, beköpve vizét egy nagy kőmedencébe. Kétfelől két gondosan kifaragott kőpad. A szikla oldalán, a forrás felett, elfakult aranyos rámában egy nagy kép. Olajban főtt Szent János. A Miklós apja — kálvinista ember — ajándékozta meg ezzel a kúttal a katholikus híveket, ö maga faragta e padokat s festette a képet. És a kép meg is felelt a züllött, alkoholos, ténfergő lélek képzeletének. Egy kádban áll Szent János, vézna oldalából dideregve sírnak ki a bordák. Pedig a kádat vad lángok marják körül, mit végzetarcú vénasszonyok és fogcsikorgató emberek szítnak. Gonosz lelkük úgy ki van aggatva az arcukra, mint valami rossz flastrom. De a legérdekesebb Szent János feje. A vézna törzsöt nyomja ez a fej, nagy sötét szemekkel előre mered. Dermedt vonásain olyan húsból szökött fájdalom s mögötte egy megijedt kérdés: — Minek ez a cécó? Meddig kell sülnöm, hogy, higgyétek? — Miklós szólt:

— Ezt a képet semmi sem tudná kivenni belőlem. Nem tudom, hogy szegény öregem honnan az ördögből kölcsönözte ezt az arcot. Ez a kép az, ami a faluból mindenüvé elkísér és ezerszer elémbe bukkant. Sokszor távoli uccákon egy-egy elmenő arcából látom felmerülni. Különösen egy esetet sohasem feledek el. Parisban egyszer a Saint-Jaques uccában iddogáltam egy kokottal egy földalatti buffetben. A nő fertelmes, festett és olcsó volt, de melegség és nő volt s nekem kétségbeesettül kellett valami ölelésféle. Abban az időben borzasztó idegrohamaim voltak. Azon az este töméntelen francia likőrt ittam meg s mint egy kidőlt telegráfoszlop dőltem végig a fadíványon. Egyszerre hallottam, hogy valaki jó népíes, rázós zokogással sír felettem, nagy, hólyagos könnycseppjeit éreztem az arcomra potyogni. Felnéztem: ez a Szent János kesergett úgy felettem, a szemei is éppen így néztek. Meg is cirógatott. Mikor reggel felmostak, kérdeztem, ki érzékenykedett. Azt mondták, hogy a festett nimfám ápolt egészen reggelig. És mindig emlékeztetett valakire ez a keserves arc, de nem tudom megtalálni, kire.

Amint ott a padon ültek, Miklós egyszerre nagyon jó gyermek lett.

— Látod, a csend úgy áll ebben az óriási katedrálisban, mint egy nagyon jó öregasszony, aki minden betegnek anyja lehet. Milyen boldog vagy te, János. A te egészséged, a te csodálatos tested a legnagyobb bölcsességed. Házasodj meg minél hamarabb és legyen legalább tizenkét gyermeked. Csak ez az élet, ez az igazság. Néha jön, hogy erősen beléd kapaszkodjam, hogy a te életed, mint egy nevető üstökös, magával sodorjon a munkába, az egészségbe, az örök faluba.

— Tudod mit Miklós, ha akarod, én leszek az orvosod. Én ismerem minden utálatosságodat, engem nem fogsz soha elmarni magadtól. Én nem az íróval akarok reklámbarátságban lenni, hanem neked akarok segíteni megtömi egy hulló faj végzetét. Csak egy kicsit kellene akarnod.

— Te is ezzel kezded? Hát azt hiszed, hogyha csak egy gramm akaratom volna, kellene nekem más embermankó? Vagy te is azt hiszed, hogy a önlátás hiányzik belőlem, hogy melyik a helyes élet és nem a hozzávaló akarat? Mindig ilyen volt szegény apám is.

Annyi tehetség volt benne, hogy tíz német vagy zsidó

milliomos és híres ember lett 'volna belőle. Nagy műveltsége volt, amire ráült, mert úgy szégyellte, mint a jólnevelt kutya a piszkát. Mennyi nagy felvillanás volt faragásaiban, a festéseiben. És miikor egy csomó szép dolgot csinált, lefejezte vagy összevissza szurkálta őket. Az egész környék bolondnak tartotta, pedig hallottad volna néha beszélni. Micsoda s homéroszi bölcsességgel tudta látni az életet és az embereket! De neki, neki nem lehetett olyannak lennie, nem lehetett.

— Ez a „nem lehetett" az, ami engem bánt, amit nem tudok megérteni. A napokban is ez a kérdés ütött belém a tagunkon. Hogy ez az okos faj minden tehetségével és erejével csak zülleni, csak tönkremenni tud.