Alex Dahl

KÖD UTÁNA

Fordította: Annus Ildikó

A mű eredeti címe: After she’d gone

Copyright © Alex Dahl, 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Annus Ildikó, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-283-4 (papír)

ISBN 978-963-614-284-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Brassai Sipos András

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Földi Hajnal

E-book: Scriptor Kft.

A legkeményebb csajoknak

– Marianne-nak, Fevziyének,

Emmanuelle-nek, Silje Birgittének

és Anastasiának

ELSŐ RÉSZ

1

Adrian

Mielőtt a csengő megszólalna, és a gyermekek hirtelen betódulnának a kivilágított épület elé, ő az iskolaudvar szélén, a fák között bújik meg. Régi jó ismerősei ezek a fák: ha csak megtapogatja a törzsüket, azonnal megismeri őket. Kedvence az a szorosan egymás mellett növekvő három erdei fenyő, amelyek az iskolaudvar végét jelzik. Ha a sűrű ágakat félretolva a fák közé húzódik, odabent kellemes, csendes rejtekhelyet talál. Nesztelenül áll, amíg a legutolsó diák is eltűnik az ajtó mögött, aztán kisurran a fák közül és sebes léptekkel átoson az udvaron. Általában éppen abban a pillanatban sikerül elfoglalnia a helyét az osztályteremben, amikor a tanár belép és becsukja maga mögött az ajtót. Ő maga legelöl ül, az ablak mellett; megegyeztek abban, hogy így lesz a legjobb. Szeret itt ülni. Innen nézheti a ködös szürkévé enyhülő téli égboltot, meg az autópályára kapaszkodó autók lámpájának vánszorgó fényét.

A repülők útja olykor a város felett halad át, ő pedig azt is látja, miként szállnak fel a gépek a Torpról: a motorok felbőgnek, és elnyomják a tanár monoton hangját. Képzeletben maga is ott ül a gép belsejében, és nem az osztályterem ablakán át bámul ki, hanem a repülőgép ablakán át az iskolára. Pontosan tudja, hogy melyik gép hová igyekszik; már réges-régen betanulta a menetrendet, és gyakran megesik, hogy kinéz az ablakon, aztán várja, hogy feltűnjön az Amszterdamba tartó 0820 KLM City Hopper, vagy a bergeni 0905 Widerøe Fokker X. Képzeletben a gép ablakából figyeli a part menti festékgyárak és a játszóteret szegélyező fák közé szorult iskola óriási, csúnya épületét. Még a fák között megbújó kisfiút is megpillantja onnan a magasból, ahogy a becsengetést várja.

A tanár nem szól rá, hagyja, hadd csinálja csak. Tisztában van vele, hogy a fiúnak szüksége van ezekre a közjátékokra, ezekre a pillanatokra, amikor kibámul az ablakon és egy kicsit elveszhet a gondolataiban. Hanem az osztálytársak bizony megeresztenek olykor egy-egy gonoszkodó megjegyzést, vagy a felszálló gép hangját utánozzák, amikor látják, hogy kibámul az ablakon. Steffen, az egyik fiú gyakran hajigál papírgalacsinokat Adrian tarkójára, de Adrian sosem fordul hátra; nem fogja bátorítani a butáskodót azzal, hogy figyelemre méltatja. Adrian édesanyja mindig mondogatja, hogy azok, akik másokat bántanak, igazából csak azért viselkednek így, mert azt a másikat titkon erősebbnek és jobbnak tartják maguknál, de Adrian nem igazán tud hinni neki – szerinte ezt a felnőttek csak úgy mondják a gyerekeknek, vigasztalásképpen.

A tanár a gabonákról és azok termesztéséről beszél. Vázlatos rajzot készít a különböző fajtákról a táblán: búza, árpa, rozs sorakozik már egymás mellett. Adrian nagyon figyel, és a füzetébe másolja a rajzokat. Ma viszont nem érzi magát igazán jól, a keze megremeg, és a tolla csúnya pacát ejt a lapon. Ma szerda van, és a hét első iskolai napját mindig megerőltetőnek érzi, hiszen békés hétvégét töltött otthon az édesanyjával. Tegnap fahéjas csigát sütöttek együtt, amit nagyon szeret. Az isteni illat még akkor is a konyhában terjengett, amikor ma reggel a konyhaasztal mellett üldögélt és a reggelijét majszolta, rettegve a pillanattól, amikor el kell indulnia az iskolába. Figyelte, miként kúszik mindig előbbre a nagymutató a faliórán, és amikor elérte az ötöt, elérkezett az idő: indulnia kellett. Anya akkorra már elment, ő pedig a komor zimankóban nekivágott az iskolába vezető, húszperces sétaútnak. Sem a séta hossza, sem az időjárás nem zavarta különösebben, az viszont már annál inkább, hogy az út végén az iskola vár rá.

– Tudjátok, hogyan történik a keresztbeporzás? – kérdezi Marie, a tanáruk. Adrian kedveli őt; a tanár jóindulatú vele, és minden tőle telhetőt megtesz, hogy a fiú jól érezze magát. Egyszer, még az év elején valamikor félrevonta őt egy rettenetes nap végén, és gyengéden így szólt: Tudod, Adrian, jó dolog olyannak lenni, amilyen te vagy.

Adrian szíve szerint feltenné a kezét, hogy válaszoljon, mert tényleg tudja, hogyan történik a keresztbeporzás, de azt is tudja, hogy ez most lehetetlen: nem jönnének a szavak, a hangja nem volna képes elbírni őket. Érzi magán Marie tekintetét, és tökéletesen tisztában van azzal, hogy a tanár tudja, hogy ő tudja a választ, sőt, talán ő az egyetlen az egész osztályban, aki képes megválaszolni a kérdést. De kerüli a tanár tekintetét – Adrian számára nehéz, sőt gyakran egyenesen lehetetlen egy másik ember szemébe nézni. Égető érzést hagy maga után, ahogy tekintete egy másik emberével találkozik. Anya szemébe azért persze képes néha belenézni, mert kettejük szeme annyira hasonlatos, hogy olyan, mintha a tükörbe nézne, de még így is meg kell acéloznia magát, mielőtt megteszi.

Felharsan a csengő, Adriant pedig elönti a rettegés: túl hamar ért véget az óra. Hiszen alig néhány perc telt még csak el azóta, hogy a hosszú és komor gyaloglás után a fák ölelő karjában élvezhette a csend pillanatait, és aztán a fűtött, villanyfényes teremben üldögélt. A gyerekek felpattannak és kirohannak a teremből. Adrian mint egy lassított felvételen követi őket, és az ajtó felé csoszog; amennyire nem kíván az osztálytársaival egyedül maradni az iskolaudvaron, annyira nem szeretne a padban maradni sem, hiszen akkor Marie szánakozni kezdene rajta. Ha szerencséje van, kiosonhat az iskola kevésbé forgalmas oldalsó bejáratán, ami közelebb van a játszótér túlsó végéhez, meg a fákhoz. Befordul a sarkon, igyekezve közben elkerülni a többi gyerek kíváncsi tekintetét. Szemét makacsul a linóleumpadlóra, majd a folyosó végén álló ajtó négyszögletes üvegére szegezi. Éppen most múlt fél tíz, odakint gyönyörű, mélykék fény borítja a tájat, ami Adrianban olyan érzést kelt, mintha egy elsüllyedt hajó ablakán át bámulna a vízbe.

– Hé, te ott – szólal meg egy hang egészen közel. Adrian már a kilincsre tette a kezét, de e hangra egyszerre megmerevedik.

– Nem hallja, mit mondasz – szól egy másik hang, egy jéghideg és kegyetlen hang: Steffen az. – Süket a kölyök, hát elfelejtetted?

Adrian sietve továbboson, és minden erejét megfeszítve kilöki az ajtót, hogy kirohanhasson a jeges levegőre, és minél messzebbre kerülhessen tőlük. Ám ekkor egy kéz belemarkol a hajába, és durván visszarántja. Hirtelen szörnyű fájdalmat érez, a padlóra hanyatlik, összekuporodva. Igyekszik nem mozdulni, s arra koncentrál, hogy a szemébe toluló könnyeit megállítsa valamiképpen.

– Nem süket – szól az első hang. Josef az, Steffen hű csicskása, egy keménykötésű, ostoba fiú; Adrian már a cipőjéről megismeri. – Csak néma. – A fekete, elnyűtt tornacipő hirtelen akcióba lendül, és telibe találja Adrian vállát. Adrian felül és tájékozódni próbál. Ha el tudna jutni az ajtóig…

– Kibaszott hülye gyerek – röhög Steffen. A kapucnijánál fogva megragadja Adrian dzsekijét és felrángatja. Adrian térde remeg, és ha Steffen nem fogná őt ennyire erősen, visszahanyatlana a padlóra. – Hogy lehet valaki ilyen hülye gyerek? – A két fiú röhög. – Üsd meg – utasítja Steffen, Josef pedig kíméletlenül gyomorszájon vágja Adriant.

– Ha szólsz neki, hogy hagyja abba, akkor abba fogja hagyni – közli Adriannal Steffen.

– Aha – tódítja Josef is. – Csak szólj, hogy hagyjam abba. – Adrian a fogához préseli a nyelvét, száját összeszorítja. Nem kell mást tennie, mint megtalálnia ezt az egyetlen szót: állj. De képtelen rá. Josef újabb ütést mér rá, ezúttal az arcára, Adrian pedig elveszti az egyensúlyát, és esés közben beveri az arcát az ablakpárkányba. A két fiú hatalmasat nevet.

– De hát miért nem mondod neki, hogy hagyja abba? – kérdi Steffen, és széles, vöröses képét Adrian arcához közel nyomja; savanyú lehelete felforgatja Adrian gyomrát.

– Nézz rám. Azt mondtam, nézz rám!

– Hé! Hagyjátok abba! Engedjétek el! – kiabál egy hang a folyosó túlsó végéről. Steffen azonnal elereszti őt, és a két fiú kiszáguld.

A nyitott ajtón át beáramlik a jéghideg levegő. Adrian visszahanyatlik a padlóra, de ismét felemelik, ezúttal jóval gyengédebben.

– Jaj, ne. Édes kicsikém – szól Marie, ujjával megsimítva Adrian sebesült arcát. – Annyira sajnálom.

***

Miután az iskolai védőnő fertőtlenítette a sebet és tapasszal be is ragasztotta, mivel nem tudják elérni az anyját telefonon, Adrian engedélyt kap, hogy a délelőtt hátralévő részét a tanári szoba sarkában üldögélje végig. Steffent és Josefet hazaküldték, ami nem először fordul elő. Ebédidőben Adrian megpróbál enni valamit, de hirtelen elönti a rosszullét, és kénytelen lepihenni a védőnő szobájában. Anyát még mindig nem tudták elérni.

Alighanem elszundíthatott egy pillanatra, mert amikor ismét kinyitja a szemét, valaki ül mellette a kanapén – Marie az.

– Hazaviszlek, jó? – kérdezi gyengéden, és meleg, puha kezével Adrianét szorongatja.

Az autóban ülve Adrian kibámul az ablakon. Két óra múlt, a fény lilában játszik. Marie nem szól egy szót sem, de olykor-olykor odapillant Adrian felé. Jól tudja már, hol kell Adriant kitenni, tisztában van azzal, hogy az út nem vezet el egészen végig a házig – nem ez az első alkalom, hogy hazaviszi őt. Egy magasan fekvő, lapos sziklán új házak épülnek; ez alatt vezet el az út, és Marie lehúzódik a kis buszöbölbe. Az iskolába menet Adrian néha a hosszabb utat választja, felsétál a dombra, át az építési területen túl az ösvényen, közel a lejtőhöz, és letekint a kikötő vízgyűjtőjére. Nemegyszer előfordult már, hogy azt képzelte, elveszti az egyensúlyát és lebucskázik a sziklákon, szilánkokra tört teste végül éppen abban a parkolóban landol, ahova Marie éppen most beállt. Adrian szinte látja is önmagát, ahogy az autó előtt hever az aszfalton, holtan.

– Szervusz, édesem – mondja Marie. – Kérlek, mondd meg anyukádnak, hogy hívjon fel engem, vagy nézzen be hozzám, jó? – Adrian bólint, majd figyeli, ahogy Marie visszaindul a város felé.

Adrian rátér a meredek ösvényre, amely a főútról a szikla legtetején álló házukhoz vezet, magasan a város nyugati vége fölött. Anya mondta neki, hogy az építőcég az ő házukat is meg akarja venni, hogy aztán lebontsák, és modern lakásokat építsenek a helyére, de anya sosem fogja eladni. Azt szeretik ebben a házban, hogy egészen magában áll: egyik oldalon fák sora védi minden kíváncsi tekintettől, a másikon egy hatalmas szikla; alatta pedig egy szűk ösvény vezet, amelyet autóval lehetetlenség megközelíteni. A ház egykor nyaralóként szolgált, melyet korábbi tulajdonosai, miután csónakjukat kikötötték a parton, egy szűk, veszélyes ösvényen át közelítették meg. Aztán megépült az új út, és ez a házat jóval közelebb hozta a városhoz, de ahhoz, hogy elérje az ember, mégiscsak gyalog kellett megtenni az utolsó szakaszt: fel az emelkedőn, lefelé a lejtőn, túl a parton, át az utolsó meredek bozótoson.

Amint Adrian becsukja maga mögött az ajtót, szeméből peregni kezdenek a könnyek, és kiereszti magából minden elfojtott fájdalmát. Üvöltése a kis ház csendjébe hasít, és olyan hangja van, mintha a szél a kéménybe szorult volna. Adrian céltalanul barangol a házban, és miután képtelen szavakba önteni érzéseit, jártában-keltében mindenfélét vág a földhöz: a ruhákat a vállfáról, bekeretezett gyermekkori fotóit, újságokat az asztalról, könyveket a könyvespolcról; válogatás nélkül minden a padlón köt ki. Az üvegkeret szilánkokra törik, és mintha ez a hang térítené vissza Adriant önmagához, végül aztán sikerül leállítania magát. Abbahagyja a sírást, és körbenéz, milyen rendetlenséget okozott. Lassan elindul visszafelé, s felvesz mindent a földről, visszateszi az eredeti helyükre. A szilánkokat felsöprögeti, a fotót pedig egy enciklopédia lapjai közé helyezi; anya remélhetőleg nem veszi észre azonnal a hiányát.

Mostanra azonban igencsak kimerült, úgyhogy a konyhaablaknál álló padhoz sétál. Hosszú ideig üldögél ott, kibámul a városra, és közben az a különös érzése támad, hogy bár odakint nyüzsög a világ, ő annak mégsem lesz sosem a része. Autók egész sora várakozik, hogy felhajthasson a Svédországba tartó kompra; arctalan tömeg igyekszik haza a munkából; a távolban egy újabb repülőgép emelkedik a magasba, keletre fordul, majd pillanatokon belül eltűnik a fátyolszerű felhőkben – ez a Ryanair London Stanstedbe tartó, 1510-es járata. Ezek az emberek mind tartanak valahová: családdal vagy barátokkal találkoznak, ügyeket intéznek. Adrian viszont sosem megy sehova; repülőgépen sem ült még. Sőt anyán kívül családja sincsen. Az osztálytársai annyira mások őhozzá képest – még azok is, akik nem gonoszkodnak vele. Mintha Adrian valami egészen más fajhoz tartozna; mintha valami apró, furcsa madárka lenne, akinek a levegőben volna a helye, más apró, furcsa madárkák rajában repdesve, vagy egy fa ágán kellene üldögélnie – de nem, ez sem lehetséges, hiszen rajta kívül nyilván nem léteznek más apró, furcsa madárkák. Adrian még sosem találkozott olyannal, aki őhozzá lett volna hasonlatos.

Alábukott már a nap a kis kikötőn túl magasodó dombok mögé, s az eget rejtelmes indigókékbe borította. Adrian csak vár és vár, képtelen rávenni magát, hogy felkeljen a padról és csináljon valamit, akármit, ahogyan általában szokta – most teljesen üresnek érzi magát. Az óra elüti a négyet, ekkorra már teljes a sötétség. Azok az aprócska fények vajon a Sandefjord körüli dombokon elszórt házak fényei, vagy a csillagoké? Ekkor hallja, hogy elfordul a kulcs a zárban: anya hazaérkezett. Adrian a helyén marad és vár, amíg anya ledobja a táskáját az előszobában, lerúgja a cipőjét, és belép az egybenyitott konyha-nappaliba. Ahogy megpillantja fia elkékült arcát és szomorú tekintetét, odarohan hozzá, s arcát két kezébe fogja.

– Ki tette ezt veled? – suttogja. Adrian nem akar a szemébe nézni, de anyja maga felé fordítja fia arcát, így nincsen választása. – Mondd meg, kicsikém, mondd meg nekem, kérlek.

A fiú csak megrázza a fejét.

– Csapjunk egy hamburgeres-repülőgépes délutánt – mondja végül anya, jól tudva, hogy ez az egyetlen dolog, amitől Adrian jobb kedvre tud derülni.

***

Lassan lépkednek előre a jeges ösvényen, aztán rákanyarodnak a fával borított sétaútra, amely a parttól a sziklás dombon át a főútig vezet. A buszmegállóban, ott, ahol órákkal korábban Marie kitette Adriant, igazán nem kell sokat várniuk, csupán néhány percet, de utána még sokáig dideregnek. Egymás mellett ülnek csendben, amíg elérkeznek a repülőtérre.

Odakint mínusz tizenhárom fok van, úgyhogy lépteiket megszaporázva, kéz a kézben igyekeznek a terminál épülete felé. Az érkezési oldalon van egy McDonald’s, ők pedig olyan helyet keresnek maguknak, ahonnan kényelmesen rálátnak a kifutópályára. Anya rendel az önkiszolgáló pultnál, majd visszatér Adrianhoz, aki az irányítótorony pirosan villogó lámpáját bámulja. Hozzákezd a sajtburgerhez és a sült krumplihoz, de szemét közben egy pillanatra sem venné le az égboltról.

– Nézd! – szól tisztán és határozottan. – Ma korábban érkezik az amszterdami gép. – Anya odanéz: egy vibráló fényes pont jelenik meg az északi erdős, jeges dombok fölött. Együtt figyelik, miként közelít, és az alig kivehető, aprócska pontból hamarosan egy fürge, kék-fehér Fokker 70 alakja bontakozik ki, amely tökéletes pontossággal landol a kifutón.

Ekkor a forgalomban egy pillanatnyi szünet áll be, de Adrian mereven bámul ki tovább az ablakon. Anya csendben, gondolataiba mélyedve üldögél. A Wizz Air egyik Airbus A320-asa jelenik most meg a kifutón, fehér teste megcsillan a kifutó fényeiben. Adrian mozdulatlanul, elbűvölten figyeli, ujjai a sült krumpli felett pihennek. Most mindennél fontosabb, hogy egyetlen neszt se hallasson, mert a repülőgép motorja egyszerre csak felzúg, és turbináiból forró levegő áramlik kifelé. A gép lassan megindul a terminál irányába, ahol ők is ülnek a kellemes melegben, de mozgása furcsamód lassú, mintha túl nehéz lenne ahhoz, hogy a magasba emelkedjen. Hanem amint az orrával az ég felé bök, már elemében érzi magát, és a morajló, nehézkes gép átváltozik: új alakja a mennyek teremtménye, egy lenyűgöző, üvöltő ragadozómadár.

Anya felkel, és Adriant is indulásra sürgeti. Megsimítja fia haját, majd mielőtt kilépnének a hidegbe, felteszi rá a gyapjúsapkát. A hazaúton egyáltalán nem szólnak egymáshoz, még a buszmegállóból vezető úton sem; csak sietősen lépdelnek egymás mellett a januári délután jeges sötétjében, kesztyűs kezüket összefonva. Később, amikor Adrian már ágyban van, anya leül mellé.

– Hamarosan alighanem el kell mennünk – suttogja kettejük titkos nyelvén, miközben végigsimít fia szemöldökén. Adrian anyjára néz, és tekintetük egy pillanatra találkozik, de a fiú nem bírja sokáig. Most ébred rá, hogy valami ismeretlent lát anyja vonásaiban, de hogy mit lát, azt nem igazán tudja értelmezni: félelem az vagy szomorúság? Vagy netalán mindkettő egyszerre?

– Hova? – kérdezi, s hangja idegenül cseng a kicsiny szobában. Anya elmosolyodik, és lassan megcsókolja Adrian homlokát.

– Nem tudom – feleli. – De azt igen, hogy mindennél jobban szeretlek, és meg akarlak védeni mindentől a világon.

2

Liv – két nappal később

Mint mindig, ezúttal is nyolc előtt érkezem meg, amikor a koromsötét eget apró fehér csillagok pettyezik. Odakint mínusz tizenöt fok van, és ahogy forgolódom, hogy előkészítsem a kicsiny irodámat, leheletem fehérlik a levegőben. Feltekerem a fűtést és nekiállok kávét főzni, majd kibámulok a sápadó holdfényben csillogó hófödte mezőkre. A víz közben forrásnak indul. Amíg nem indul be igazán a fűtés, addig kabátban üldögélek, és közben isteni, forró kávémat kortyolgatom, és a napkelte első jeleit kutatom – a laptopom pihenhet még. Hosszú ideig üldögélek így az asztalomnál, csak várok és várok, és hagyom, hogy a fejemben szabadon kószáljanak a gondolatok. A legtávolabbi mezők felett, ahol a farm a sűrű erdővel találkozik, lassacskán vörösleni kezd az égbolt. Az eget mélykék és vörös csíkok szántják, a hold visszavonulót fúj és a távoli fák csoportja mögé bukik. Lassan megjelenik az óriási, lángoló napkorong, amelyet a sarki fény vont be túlvilági színekkel, és a havas mezőkre a rózsa és arany árnyalatait veti.

Mennem kéne, mert tele vagyok tennivalóval, de tökéletesen lebilincsel és lelkem mélyéig megindít a napfelkelte. Ezt a mesebeli szépséget nem láthatják azok, akik még mindig az igazak álmát alusszák, sem azok, akiknek nem ilyen szépségre tárul az ablakuk. De innen, ebből az egykori pajtából, amelyet garázsokká és raktárhelyiségekké alakítottak át, és amelybe egy szem iroda is került – az enyém –, minden mezőt látok, minden fát, meg egy hatalmas tó apró, mostanra kőkeménnyé fagyott kis szegletét. Ha ebből az ablakból nézek a világra, nem sok jelét látom az emberi életnek, csak olykor-olykor bukkan fel egy korcsolyázó a tó jegén: egy kicsiny sötét pont, amely lassú, nagy köröket ír le, akárha valami légy volna. Szoktam látni repülőgépeket is, amelyek lassan ereszkednek alá az égből a Torp repülőtér felé. A kifutópálya nagyon közel van ide, az erdő azonban teljesen eltakarja. Mivel magából a reptérből nem látok semmit sem, sokszor olyan érzésem van, mintha valami katasztrófafilmet néznék, amelyben egy utasszállító egy isten háta mögötti erdőre zuhan. Miután idekerültem, minden alkalommal, amikor megjelent egy repülőgép és a fakoronák mögé ereszkedett, jóformán felkészültem arra, hogy hatalmas robbanást hallok majd, és hamarosan lángnyelvek emelkednek a magasba, és sűrű, fekete füst gomolyog majd fel. Akkoriban szinte tűkön ültem, és minden ismeretlen látványra vagy hangra felugrottam; állandó készültségben éltem, pumpált bennem az adrenalin. Sok szempontból még most is ilyen vagyok, mostanra azonban hozzászoktam már ehhez a kis irodához, ahol napjaimnak nagy részét töltöm.

Valósággal szerelmes vagyok ebbe a látványba, és őszintén meglepett, hogy mennyire jótékony hatással van rám a természet közelsége. Gyakran képzelem azt, hogy valahol máshol vagyok; ez a hely oly sok más helyhez hasonlatos. Egy kis játékot játszom magammal, amelyben nem Liv Carlsen vagyok egy kis norvég város külterületének egyik farmjáról, hanem mondjuk egy svájci nő, vagy egy kanadai, vagy egy délnyugat-franciaországi. Ez a nő fiatalabb nálam, aki előtt minden ajtó nyitva áll még, és minden lehetőség, minden elképzelt jövő elérhető számára. Ez a valaki tőlem eltérően igenis képes felkelni az íróasztalától, kisétálni a jéghideg levegőre, ahol az érintetlen erdő és a mélységes mély, fekete tavak illata kering, és képes másképpen tekinteni az életére.

Amikor az éjszaka utolsó nyomai is szertefoszlanak az égboltról, felnyitom a laptopomat, és jelszavak egész hadán átküzdve magam belépek a rendszerbe. Miközben az inboxaim új levelek után kutatnak, előveszem a legfelső fiók aljára ragasztott két mobiltelefont. Újabb kávét készítek, és amíg nem készül el, addig egyetlen pillantást sem vetek a képernyőre. De semmi. Általában jót jelent, ha nincs semmi hír, ebben a pillanatban azonban várok valamire, és minden csendes nap egyre nyugtalanabbá tesz.

Végignézem a különféle tőzsdéket, kezdve a Nikkeitől a London Stock Exchange-en át a Nasdaq-ig, biztatóan néz ki minden. Délben megeszem az otthonról hozott két főtt tojást és két szelet sonkát, aztán felveszem a dzsekimet és elindulok kifelé. Napközben általában nem hagyom el az irodámat, hogy ne kelljen összefutnom Kaijal, a gazdálkodóval, akitől ezt a helyet bérelem. Rendes pasasnak tűnik, de minél kevesebbet találkozunk, annál jobb. Lenyomom a kilincset, és a széles, ódon faajtó hatalmas nyikorgással kitárul. Nem látok egy teremtett lelket sem, amikor kilépek az udvarra. Az állatokat a nagy hidegre való tekintettel bezárták, Kai és a felesége meg alighanem elmentek ügyeket intézni – egyikőjük autóját sem látom.

Az istálló mögötti területen megyek, aztán fürgén megindulok a mezőn át az erdő felé. Nem hoztam magammal kesztyűt, és bár tornáztatom az ujjaimat a kabátzsebemben, pillanatokon belül egészen összefagynak. Hátranézek. A pajta épülete fehér, a párkányokat fehérre festették, apró ablakait rácsok védik. Odaképzelem magam az ablak mögé, ahogy az íróasztalomnál ülök és kibámulok a nőre, aki sietős léptekkel igyekszik az erdő felé. A csendet motor zúgása töri meg, és én felnézek: egy kék-sárga gép készülődik leszálláshoz, fékszárnyai kiengedve, szárnyai láthatóan reszketnek a szélben, és szürke árnyékot vonnak a mező fölé. Ha Adrian tudná, hogy minden áldott nap kijárok ide, erre a helyre, ahol páratlan rálátás nyílik szeretett repülőgépeire, biztosan könyörögne, hogy hozzam el ide őt magammal. Visszafordulok a pajta felé, és megpróbálom elképzelni, hogy a fiam az iroda ablakából néz le rám, de nehezemre esik tökéletesen magam elé képzelni a jelenetet. Adriant a saját biztonsága érdekében nem hozom ki ide soha, és nem is tudhat erről a helyről, sem arról, hogy én mit csinálok itt.

Arcomat csípi a fagy, úgyhogy megszaporázom a lépteimet; szeretnék pár percet a fák között tölteni, mielőtt visszatérnék az irodába. Akármi is történt velem korábban, most, ahogy a kemény, jeges havon szaladok, és aprókat lélegzem a jeges levegőből, ismét fiatalnak érzem magam. Az erdőhöz érek, és belépek annak szent, templomi csendjébe. Ez a hely az otthonomra emlékeztet engem, és hiába igyekszem száműzni elmémből ezeket a gondolatokat, nem járok sikerrel, hagyom hát, hadd toluljanak szemembe a forró könnyek, hadd csorogjanak végig az arcomon. Gyermekkoromban sok időt töltöttem az erdőben; ott biztonságban éreztem magam, és ez most is így van. Mélyeket lélegzem, és arra a nyugalomra összpontosítok, amit csakis itt érzek, sehol máshol, a magasra nőtt, hótól roskadozó fenyők között. Adrian is éppen ilyen: ő is éppúgy a barátainak érzi a fákat, ahogyan én. Nyaranta megesik, hogy matracokat viszünk ki a házunk mellett fekvő tisztásra, és ott alszunk, a fák oltalmában. Ujjamat végighúzom egy göcsörtös fa kérgén, és a megfagyott nedvét piszkálom. Felmarkolok néhány fenyőtobozt – jó lesz dísznek az irodába –, majd kilépek az erdőből, és a mezőn át sietve megindulok visszafelé.

A gazdálkodó autója mostanra ismét az udvaron parkol, úgyhogy gyorsan beosonok az épületbe. Odabent bekapcsolom a vízforralót, és a két kezemet dörzsölöm, hogy visszatérjen belé az élet. Most sokkal nyugodtabb vagyok. Éppen kiöntenék magamnak egy csésze borsmenta teát, amikor tekintetem az egyik telefonra téved. Szokásomtól eltérően az asztalon hagytam, és most látom, hogy új üzenet érkezett. Azonnal felismerem a telefonszámot.

Hervad a Pipacs, olvasom az üzenetet.

A székbe zuhanok, de fel is pattanok onnan azonnal, mert egész testemben pumpál az adrenalin. Tekintetem végigszáguld a kicsiny, gyéren berendezett irodán, mintha azt várnám, hogy valamelyik sarokból segítséget kaphatok, mitévő legyek. Hervad a Pipacs.

– Ne! – suttogom hangosan. Kérlek, ne. Ne most.

Lilia a meleg éghajlatot kedveli, írom vissza, majd azonnal kikapcsolom a telefont.

Kihúzom a fiókot és kiveszek onnan egy tűt, amit éppen erre a célra tartok ott. Benyomom a telefon, egy régi típusú Samsung Galaxy oldalsó paneljébe. A panel kinyílik, én pedig kiveszem a SIM-kártyát, olyan apró darabokra vagdosom, amennyire csak bírom, aztán gondosan összesöprögetem a darabokat és egy műanyag tasakba szórom, olyanba, amit a repülőtéri biztonságiak a kozmetikai cikkekhez használnak. Felnyitom a laptopot, és ismét beírok egy sor jelszót. Rácsatlakozom a távoli szerverre, átmásolok minden fájlt, ahogy korábban begyakoroltam, és közben figyelem, hogy miként forog körbe a szivárványszínű karika, amíg a kapcsolat létrejön. Mindent le kell szedni erről a laptopról, méghozzá most azonnal.

Miközben a számítógép dolgozik, leülök a padlóra; most arra kell összpontosítanom, hogy nehogy elkezdjek pánikolni. Minden rendben van, mondogatom magamnak. Nem biztos, hogy bármit is jelent ez az üzenet. De hát jelent, tudom jól. Meg amúgy sem kockáztathatok semmit. A fiamra gondolok, az édes, érzékeny kis Adrianra, aki éppen ebben a pillanatban sétál hazafelé az iskolából a maga lassú, megfontolt módján. Hosszú ez az út neki, de sosem panaszkodik miatta, még a legnagyobb télvíz idején sem. Olykor megáll séta közben, és szétnéz, este pedig elmeséli nekem, mit fedezett fel: a legutóbbi vihar kicsavart egy fát a földből, vagy egy új ház alapjait kezdték lerakni az építési területen, amely mellett az útja vezet, vagy hogy látott egy partra vetett medúzát a házunk alatt futó homokösvényen. A házunk egy kiugró szikla tetején pihen, ő a tenger őre.

De ma este nem lesz semmi efféle beszámoló. Azonnal indulnunk kell.

Mélyeket lélegzem, és közben lassan elszámolok húszig. A szívem most már nyugodtabban ver. Még tízig elszámolok; soha máskor nem volt még olyan szükségem a nyugodt, józan fejre, mint most. Igazán itt kell hagynunk mindent? Adrian csak ezt a mi csendes életünket ismeri, semmi mást. Sosem ült még repülőgépen. Nem olyan, mint más kisfiúk, a legkevésbé sem…

Gondolataimat visszakényszerítem ahhoz a pillanathoz, amikor utoljára írtam Pipacsnak. Több mint egy hete történt. Tiszta, gyönyörű reggel volt, akárcsak a mai. Mit írtam akkor pontosan? Behunyom a szemem és végiggondolom, miként készítettem össze a csomagot. A jegyek, a pénz, az üzenet. Egy kék színű post-itre írtam, amit ráragasztottam a fehér pénzesborítékra. Most már látom a lelki szemeim előtt, hogyan rója a tollam sietve e szavakat a papírra:

„Mondd meg M.-nek, hogy Lilia még mindig otthon van, biztonságban.”

Belépek a laptop rendszerébe és visszaállítom a gyári beállításokat. A merevlemez ezzel elintézve. Utána egy flakon ásványvizet öntök a billentyűzetre, mire a képernyő villódzni kezd, elhomályosul, majd teljesen elhal.

Felkelek és sürögni kezdek a kis irodában, a laptopot a két telefonnal, a hordozható wifi-routerrel és pár papírfecnivel egyetemben egy táskába hajítom. A táskámból előveszek pár antibakteriális törlőkendőt, és gondosan letörlök minden felületet, minden kilincset az ajtón és az ablakon egyaránt. Az ablak előtt megállok egy hosszú pillanatra, hogy még egyszer utoljára magamba szívjam a látványt. Még három óra sincs, de a nappali fény máris sötét rózsaszín árnyalatot öltött, s egyre gyengül. Holnap, ha minden jól megy, már egészen máshonnan nézem a napfelkeltét.

Nesztelenül becsukom magam mögött az ajtót és leosonok a lépcsőn. Ahogyan ismét kilépek a délutánba, és elindulok a farmról a főúton lévő buszmegálló irányába, próbálok nem hátranézni, és igyekszem normális tempóban lépkedni, bár szívem szerint inkább rohannék. Közben próbálom hívni Adriant, de nem veszi fel. Próbálom újra meg újra, de mindhiába.

3

Adrian

Adrian a padlón ül, telefonját egy üres kukoricapelyhes doboznak támasztotta. Ujjai fürgén mozognak, és miközben az utolsó papírdarabokat hajtja vissza a repülőgép hasára, annyira koncentrál, hogy még a nyelvét is kidugja. Megfogja a repülő hosszú, csinos, kissé ívelt orrát, nagyszerű – ettől lesz optimális az aerodinamikai sebesség. Már majdnem röptethető is. A YouTube-tananyag hatalmas dobpergés közepette mutatja be, milyen elegánsan hasít az elkészült Concorde a levegőben, majd elsötétül a képernyő. Adrian különösen kedveli Madplanez bemutatóit, mert abban nincsen szövegelés, csak háttérzene. Nem szereti az olyan tananyagokat, amelyek megmondják neki, hogy mit csináljon: itt hajtsd össze, gyűrd be alá, hajtsd össze megint, blablabla. Minek mondani, ha mutatni is tudja?

Adrian számára a szavak olyanok, akár a gyémántok: kemények, nehezen elérhetőek, és igazán nem szabad számolatlanul szórni őket mindenfelé. De tudja azt is, hogy csodálatos szépségük is lehet, mint amikor anya ül az ágya mellett az éjszaka közepén, és abban a hitben, hogy kisfia alszik, titkos nyelvükön suttogni kezd neki. Kis madárkám, így hívja Adriant, és e szavak felragadják őt az ágyából, az égbe röpítik, oda, ahol szabadon szárnyalhat, hol a hűs szél a hasát csiklandozza, hol az erdők, a tavak, a városok és az emberek mind-mind homályos foltnak tűnnek csupán odalent, hol útjának irányát és röptének sebességét egyetlen apró szárnymozdulattal változtatni tudja.

Adrian felkel és elmosolyodik, ahogyan a kezében tartott papírrepülőre néz. Ez a legjobb, amit valaha készített. Átfut agyán a gondolat, hogy megvárja, amíg anya hazaér, és csak azután röpteti, hogy együtt figyelhessék elegáns, csendes útját a nappaliban, de a keze megremeg a vágyakozástól, és tudja, hogy képtelen lesz kivárni, hogy anya hazaérjen. Átsétál az ablaknál álló heverőhöz, a sötétségnek hátat fordítva feláll a karfára. Még csak négy óra múlt, de most, január második hetében, már koromsötét az ég. Adrian nem igazán szeret egyedül lenni otthon, amikor ilyen korán besötétedik, de amióta anya megajándékozta őt egy iPhone-nal, ő pedig felfedezte a papírrepülős tananyagokat, azért könnyebben elviseli ezt is. A magány órái, melyek korábban végtelen hosszúságúnak tűntek és félelmetesnek, hirtelen percekké zsugorodnak, ahogy papírlapok tömege válik ujjai között elegáns repülőkké: F-14-eket, F-18-akat, MiG-21-eket és Typhoonokat varázsol belőlük.

Adrian olyan magasra nyújtózik, amennyire csak bír, a Concorde-ot hüvelyk- és mutatóujja közé fogja, beirányozza: először az étkezőasztal felett kell elrepülnie, aztán a könyvespolcok mellett, majd be a nyílt terű konyhába. Na gyerünk, akkor indulás. Adrian pedig szájtátva figyeli, ahogy a repülő tökéletesen siklik a levegőn át, karcsú deltaszárnyai hosszú, elegáns teste mögé nyúlnak. Agya most teljes fordulatszámon pörög. Még látja is az aprócska embereket a gép szűk testében, és szinte hallja, miként visszhangzanak a hangrobbanások az atmoszférában, ahogy a Concorde elhasít a fekete, csillámló óceán felett. Anya imádni fogja ezt a gépet, amely tökéletesen landolt a konyha közepén. Adrian átrohan a szobán, hogy újra magához vegye a repülőgépét, de hirtelen megtorpan, amikor felharsan az ajtócsengő.

Adrian kővé merevedik, és átcsap a feje felett a rémület hulláma. Ilyesmi nem történt még sosem. Nem jön hozzájuk soha senki, nincsenek látogatóik. Azt az ajtócsengőt nem nyomta még meg senki. A bejárati ajtó irányába fordul; innen éppen rálátni. Az ajtóban színes üveg van, s azt egy kinti lámpa világítja meg, így Adrian egy nagydarab férfi körvonalait látja. Ismét felharsan az ajtócsengő, majd türelmetlen zörgetés hallatszik. Adrian behunyja a szemét, összpontosítani próbál, és igyekszik távol tartani magától a pánikot. Ő könnyebben riad meg, mint más kisfiúk.

A mobilja felé pillant; még mindig a kukoricapelyhes doboznak támasztva áll. Négy óra tizennyolc perc van. Anya általában itthon szokott lenni négy óra tizenháromkor vagy tizennégykor, miért nincs hát itt még? Adriannak fogalma sincs, mitévő legyen – mi ilyenkor a helyes cselekedet? Csendben odaosonhatna a telefonjához és felhívhatná anyát; ő majd megmondja, mit tegyen. De akár ki is nyithatná az ajtót – elvégre az emberek ezt szokták, ha becsengetnek hozzájuk. Adrian tudja ezt jól, mert látott már ilyet a tévében; és egyébként is, ezért van az embereknek ajtócsengőjük. Csak hát az övék még nem szólalt meg eddig soha.

Adrian beakasztja a biztonsági láncot, azt, amit csak éjszaka szoktak használni. Keze láthatóan remeg, akárcsak néhány pillanattal ezelőtt, amikor útjára készült indítani a repülőgépét – csak hát az akkor a boldog várakozás miatt volt. Kinyitja a felső zárat, aztán az alsót, majd lenyomja a kilincset, az ajtó résnyire kinyílik, és a fémlánc megfeszül. Odakint egy idegen áll. A férfi nyilván nem Adrianra számított, mert az álla leesik, szeme pedig kikerekedik a meglepetéstől: éppen így néznek ki a meglepett képregényfigurák is. Adrian várja, hogy az idegen mondjon valamit, de az nem szólal meg. Nyilván nem jó helyre csengetett be.

– Úristen – mondja végül angolul. Adrian beszél egy kicsit angolul, mert van ilyen órájuk az iskolában. – Öö, izé, itthon van anyukád?

Adrian a férfira bámul, majd lassan megrázza a fejét. Tényleg nincs itthon, nem hazudik.

– És nem tudod, mikor ér haza? – kérdi most a férfi, de Adrian tudatáig nem igazán érnek el a szavak; ráadásul úgy érzi, mintha az idegességtől minden kipárolgott volna a fejéből, úgyhogy visszacsukja az ajtót és bezár mindent. Hanem a férfi abban a pillanatban ismét zörgetni kezd, ezúttal hevesebben. – Nyisd ki az ajtót – mondja. – Hallgass rám. Kérlek, könyörgök, nyiss ajtót.

Adrian botladozva megindul hátrafelé, aztán elönti a rémület, és a telefonjához rohan. Agya furcsa, ideges állapotba kerül, és mintha egy teljes nap összes gondolata egyszerre száguldana végig benne. A férfi, a zörgő ajtó, anya nincs itthon, a repülőgép, a koromfekete égbolt, a jeges félelem a gyomrában, anya hol van, a gép tökéletes ívű röpte a konyhapadló felé, a férfi hangja és vad tekintete, a sötétség. Adrian megnyitja a Facetime-ot és felhívja édesanyját.

Anya azonnal felveszi, arca feszült, vagy talán szomorú, de kisfia látványára felderül. De ahogy meglátja Adrian rémült tekintetét, elömlik rajta a rémület. Körbepillant, és amikor meggyőződött róla, hogy nincsen senki a közelben, hangját suttogóra fogva megszólal:

– Hol jártál, Adrian? Többször is próbáltalak hívni.

Valami zaj zavarja a vonalat, de beletelik egy kis időbe, mire Adrian rájön, hogy ő zihál. Tudja, mit kell mondania, de valahogy nem jönnek a szavak. A szavak olyanok, mintha kavicsok volnának odabent a szájában: világosan el tudja őket különíteni egymástól, de képtelen kiejteni őket. Anya ismét körbepillant, aztán azt suttogja neki, hogy használja a titkos jeleit.

– Mmmmmmm – dadogja Adrian, és amikor a hosszú hümmögés végén nagy nehezen sikerül kinyitnia a száját, csak valami furcsa kiáltás jön ki rajta.

– Adrian, édesem, nyugodj meg. Mi történt? Kicsikém, maradj velem, nézz rám. Adrian. Lélegezz. Gyerünk, drágám. Lélegezz.

Adrian magába issza édesanyja látványát, hatalmas, aggódó szemeit, pirosra festett ajkát, amelyet ernyedt o-ra formál, a gyapjúsapka alól kikandikáló haját, mely lobogni kezd, ahogyan megszaporázza a lépteit. Adrian látni véli mögötte a csillámló vizet, meg oldalvást a hajók árbócát. Éppen a csónaképítő telepen vág át, az igazán nincs messze, pár percen belül hazaérhet; most már jóformán szalad, de Adriannak muszáj beszélnie, muszáj őt figyelmeztetnie.

– Mmmmmmmm – próbálkozik újra. – Ssssszzzzzz!

– Adrian, kicsikém, figyelj rám. – Anya megáll, és egészen közel tartja arcához a telefont. – Amit most átélsz, az a pánik. Beszéltünk már róla. És hogy milyen ijesztő tud lenni. Annyira sajnálom, hogy kénytelen vagy ezt átélni. Végy pár mély levegőt, és keresd meg a szavakat. Mi történt?

Adrian mozdulatlanul áll és fülel, de a kopogás mostanra abbamaradt. Anyja szemébe néz. Távol ülő, szürke szempár ez, akárcsak az övé, habár neki kék a szeme. Háromszor mély levegőt vesz, és érzi, hogy szívverése lassulni kezd.

– Egy ember – suttogja. – Egy ember áll az ajtóban.

– Adrian, figyelj rám – szól anya, most hangosabb a hangja, és ismét szaladni kezd; a narancsszínű utcai fények ugrálnak mögötte. – Ne nyisd ki az ajtót. Semmiképpen. A világ minden kincséért se nyiss ajtót! Öt percen belül otthon vagyok. Számoljunk együtt.

Adrian némán számolni kezd anyjával, ahogyan az őfelé rohan, egy, kettő, három, négy, hanem éppen ahogyan az öthöz érkezne, egy alak, egy kétségtelenül igen testes férfi jobbról, a vizet szegélyező ösvény felől nekirohan, anya torkából pedig vérfagyasztó sikoly harsan fel. Olyan ez a hang, mint a macskáé, amelyre ráléptek. Anya elejti a telefont, és Adrian képernyőjén egy pillanatra felvillan a hold sarlója, a raktárépületek oldalfala, a férfi – akinek az arca el van takarva, csak a szeme látszik ki –, meg a csillagok, az utcai és otthoni fényeket tükröző víztükör, aztán felvillan még a parti sétány, s a képernyő végül teljesen elsötétül.

– Anya! – kiabálja Adrian újra meg újra; ez a szó nagyon könnyen megy neki. – Anya! – De anya már nincsen sehol.

4

Anastasia

Az ébresztőóra minden nap öt óra harmincra van beállítva. Ezt a szokást még a nagymamája plántálta belé, aki alighanem azt kívánta, bárcsak egyetlen lányát is hasonló fegyelemre tanította volna. Anastasia fürgén lekapcsolja az ébresztőt, nehogy felébressze a többieket. Ebben az aprócska, ablaktalan szobában csak ő lakik, de a falak vékonyak, és az egyik oldalról a nagyobbik hálószobával szomszédos, amelyen Xenia és Natalia osztozik, a másik oldalról meg a hajdani étkező, ahol most Micki alszik. Felkel és a konyhába sétál, ahol csendben egy erős feketekávét készít magának. Az ablaknál állva kortyolgatja, miközben a hűs holdfény az utca kis tócsáiban csillámlik odalent. Anastasia végiggondolja, mi vár rá ma. Hat casting délelőtt, öt délután. Hátralép az ablaktól, és az üvegben megszemléli a tükörképét. Szeme hatalmas, szertelen sörényét feje tetejére tűzte, arcát sötét mélyedések barázdálják. Nyaka vékony és karcsú, mint egy hosszú, törékeny virágszál.

Amikor megitta a kávéját, az ablaknál marad még egy kicsit, és végignéz az alvó városon. Két hónapot töltött itt, de még mindig mindent olyan különösnek talál: a nyelvet, az épületeket, az embereket; mintha mindenki tobzódna itt a szépségben, és még csak észre sem veszik. Számukra ez a szépség természetes és mindennapi, olyasmi, ami mindig is volt és mindig is lesz. A nyelvnek persze megvan a maga különleges varázsa; a lehetetlen, elnyúló magánhangzók sora, ellenállhatatlan dallama, mely annyira más, mint Anastasia pergő, éles anyanyelve. Az épületek sem hasonlítanak egy szemernyit sem a messzi, vidéki környezethez, amelyben Anastasia felnőtt, és minden nap úgy érzi, amikor elhagyja a legfelső emeleten lévő lakást és ujjaival a tölgyfa korlátot simítja végig, mintha pillangók csapkodnának a gyomrában. Öt emeletet kell mennie lefelé, majd kilépni a via Melzóra.

Mintha kora reggel valami komor csend telepedne Milánóra – még akkor is ez az érzése, ha látja az autók tömegét, meg a számtalan embert, ahogy egyik helyről a másikra rohannak. Anastasia élvezi, ahogy a Porta Venezia kerületből, a divatnegyeden és a városközponton át az ügynökség via Savonán álló irodájáig sétál. Ha esik az eső, inkább a metrót választja, de az évnek ebben a szakában ilyesmi csak igen ritkán fordul elő. Anastasia tehát többnyire a nap felé fordítja arcát, és fürdeti a fényben.

Ma lassan öltözködik. Bebújik egy magas derekú farmerbe, amely jól hangsúlyozza karcsú derekát, aztán magára kap egy testhezálló, fehér pólót – efféle ruhákba szeret öltözni.

Téged lássanak, ne a ruhádat, szokta mondani Graziela.

Lassan, nagy műgonddal fésülködik, hogy minden gubancot kifésüljön, és hogy aranyló sörénye selymesen ragyoghasson. Utána copfba fogja. Ez volt az egyik legelső dolog, amit Graziela mondott neki.

Ez a csinos arc meg fogja változtatni az életedet – fogd hát össze a hajad, és mutasd meg mindenkinek…

Az óra még nem ütötte el a hetet, amikor kilép a díszes homlokzatú, virágos erkélyekkel büszkélkedő századfordulós épületből. A legfelső emeleten, a cselédek egykori szobáiban van most Anastasia aprócska lakása. Anastasia rámosolyog a via Lambro sarkán álló kávézó tulajdonosára. Mint minden reggel, a férfi ezúttal is székeket és asztalokat tologat a járdára, majd képzeletbeli kalapját színpadiasan megbillentve odaköszön neki: „Buongiorno, la russa più bella…”

Szaporán kerülgeti az újságosállványokat. Ilyenkor reggel több kutyasétáltató nőt is lát, akik vöröslő szemüket hatalmas napszemüveg mögé rejtik, és közben igyekeznek lépést tartani energikus kedvencükkel. A forgalom mostanra teljesen beállt, és az álló autók között a szülők nagy csoportokban terelik az óvodába a gyerekeket. Anastasia megszokott, kedves útvonalán halad, a Corso Venezián majd a Corso Giacomo Matteottin át, aztán fel a via Monteleonén. Milánó bűntanyája, mondja erre Graziela.

Anastasia számára ez egy kis kerülőt jelent, ha az ügynökség felé igyekszik, de ha ideje van, mindig ezt választja: ekképpen emlékezteti magát, hogy hol is van voltaképpen, és hogy pontosan miért. Elhalad a Bulgari, Louis Vuitton, Dolce & Gabbana, Prada és a Salvatore Ferragamo előtt, majd megáll a Guccinál. A kirakatban egy manöken pózol, kezében lovaglópálca, amelynek hegye egy férfi manöken állának feszül. A férfi a földön hever, arcát a műfüves pázsitba nyomja. A nő cipőjének tűsarka szinte odaszegezi a férfit a földre, feje fölött bambuszfogantyús táska lifeg. A falon mögöttük egy óriási poszter lóg, melyen a szupermodell Mariana Toledo látható, kezében ugyanazt a táskát dédelgeti – mintha újszülöttet fogna. Anastasia a különös jelenetet bámulja, majd tekintete önnön tükörképére téved.

Megpróbálja elképzelni, hogy Mariana Toledo helyett az ő arca néz le a poszterről; sőt nem csak erről az egyről, hanem száz meg száz óriásplakátról szerte Milánóban és más városokban, olyan helyeken, ahova egyszer el akar jutni: Párizs, London, New York. Anastasia Nikitina – a Gucci legújabb arca. Néhány hónappal ezelőtt ez eszement, tökéletesen lehetetlen álomnak tűnt volna, tegnap azonban mégis megérkezett az a bizonyos telefonhívás.

– Pietro és Luigi volt az, várnak téged holnap a Guccinál – szólt Graziela, s rekedt hangja reszketett az izgalomtól.

Anastasia mély levegőt vesz, majd lassan megindul a via Monteleonén; hanem az olasz luxusnegyed utcaképe hirtelen elmosódik a tudatában, és helyette egy nap hintette erdei ösvényt lát, azt, ahol hónapokkal ezelőtt először találkozott Graziela Marcóval. A nő egy nagy csapat, bábeli zűrzavarban csevegő turista gyűrűjéből lépett ki, akik a monostor arany kupoláiban és a mártírok emlékére elhelyezett virágokban gyönyörködtek. Anastasia hirtelen ráébredt, hogy figyelik, és máskor automatikus mozdulatai most tudatossá váltak, ahogy a kisebb épületek egyikének lépcsőjét söpörte. Megfordult, mire szemtől szemben találta magát a nővel, aki őt bámulta, szájtátva, mintha hirtelen mitikus teremtményre bukkant volna a végtelen erdő közepén. Nyakában fényképezőgép, karcsú, olajbarna ujjain gyűrűk egész sora. Halántékán izzadságcsepp csorgott, le az arcán, rá a mustársárga blúzra.

Valamit mondott is, de Anastasia egyetlen szót sem értett belőle. A nő közelebb lépett és kuncogni kezdett. Anastasia zavarba jött a nő különös viselkedésétől, és elkezdett körbekémlelni, hol lehet a nagymama; legutoljára a szobrok tövében lévő virágágyásoknál látta gyomlálni, most azonban híre-hamva sem volt.

Gyönyörű, szólt a nő, és ezt a szót már Anastasia is értette. Egyszerűen gyönyörű. A nyakában lógó fényképezőre mutogatott, és mielőtt Anastasia felfoghatta volna, mit is akar voltaképpen, a nő már jó pár képet elkattintgatott.

Két nappal később Anastasia bebuszozott a nagyival, Verával a belvárosba. A lányt egészen lenyűgözte, szinte megbénította a hatalmas város; habár csupán néhány mérföldnyire éltek onnan, az ő életüket a dácsa és annak szertelen, bőséges munkát adó kertje, az erdők és az évszakok váltakozása határozta meg, és az, hogy a mártírok monostorát szép rendben tartsák. Anastasia az idejét sem tudta, mikor járt utoljára Jekatyerinburgban. Életének legelső időszakáról csupán néhány fájdalmas emléket őrzött meg, amikor még az édesanyjával élt a város egyik különösen elszegényedett részében, de aztán az édesanyja meghalt, és a sanyarú gyermekkortól a nagymama mentette meg, aki a Kraszocki Maga vadonjában, kényelmes dácsájában és vad kertjében nevelte fel unokáját.

Ő és Vera a buszmegállóból az Ulica Borisza Jelcinán sétáltak a szálloda felé, amely egy hatalmasra nőtt, tükrös monstrum volt, és fenyegetőn magasodott az Iszety folyó bal partján. Júniust írtak, és az ezüstösen csillámló folyó lustán elnyúlva folyt végig a városon, mint valami tekergő nyaklánc. A levegő már kora reggel is forró volt és párás. Beléptek a Hyatt Regency Excelsior lobbijába, és ott, egy klasszikus csillár alatt állt a Ganina Jamában megismert nő. Vele volt egy vézna fiatalember, meg egy másik nő. A férfi Jurijként mutatkozott be, ő tolmácsolt a felek között. Elmondta Anastasiának, hogy a nő neve Silvia Nebbio, és hírneves divatfotós, a másik nő pedig Graziela Marco, és a milánói Gio Modellügynökségtől érkezett.

– Egész egyszerűen páratlan vagy. Különleges. Millióból ha egy ilyen akad – fordította Jurij Silvia szavait, miközben Graziela komolyan bólintott. – Velünk kell jönnöd Milánóba. – Anastasia nem igazán hallott addig még Milánóról, és körülbelül annyi esélye lett volna elhelyezni a térképen Olaszországot, mint az éjszakai égbolton megtalálni a Szaturnusz kilencedik holdját. Anastasia tizennégy esztendősen hagyta ott az iskolapadot, és azóta Verával együtt gondozta a Ganina Jama területét.

Alig egy hónappal később Anastasia Milánóba utazott. Csak akkor kezdte el felfogni, hogy mit hagy maga mögött, amikor életében először repülőre szállt, és most ott ült, a szűk üléshez szíjazva, s azt figyelte, hogyan tűnik el a szeme elől Jekatyerinburg, és miként bukkannak fel mögötte a hatalmas erdőségek. A Silviával és Grazielával történt első találkozása utáni hetek úgy elrepültek, mint egy apró pillanat. Még kétszer utazott be aztán a dácsából Jekatyerinburgba: először azért, hogy lefotózza egy másik fotográfus is, ezúttal egy orosz, aki egyetlen szót sem szólt, csupán mutogatott, hogy erre vagy arra forduljon; másodszor meg azért, hogy beszerezze a szükséges iratokat az olaszországi vízumához és az útlevélhez. Anastasia addig sosem hagyta még el a Jekatyerinburg Oblaszty területét: ebben a városban, ebben a régióban született. Bankszámlája, útlevele vagy mobiltelefonja nem volt sosem, de most ezt is kapott. E tárgyakat a hálószobájában lévő fiókos szekrény tetejére pakolta, és akárhányszor rájuk nézett, eluralkodott rajta a zavarodottság. Úgy érezte, mintha a biztonságos, kiszámítható jövőt egy láthatatlan kéz egyetlen mozdulattal kitörölte volna, egy koromsötét űrt hagyva a helyén, amibe neki most bele kellett ugrania.

Esténként a korhadó verandán üldögéltek Verával, és végigtekintettek az egyre gyengülő fényben fürdő virágok és lombkoronák tengerén, meg a terület határát képező fenyők során. Pisztáciát és pirított napraforgómagot eszegettek, és a körülöttünk döngicsélő szúnyogokat csapkodták, amelyek a birtok két oldalán lustán csorgó folyó irányából sűrű rajokban repültek a kertbe. Anastasiát olykor elöntötte a pánik, ha arra gondolt, hogy hamarosan egy fél világ választja majd el ettől az idilltől, és Vera itt marad, magányosan gondozza a területet, ahogyan mindig is tette, ő maga pedig egy nagyvárosban múlatja majd az idejét, ahol senkit sem ismer, ahol egyetlen szót sem ért majd. Életének huszonkét esztendeje alatt most először lesz majd teljesen egyedül. Vera mindig megérezte, ha Anastasiát eltölti a félelem, mire meleg ujjait Anastasia ujjaiba fűzte. Anastasia ilyenkor behunyta a szemét, és beszívta gyermekkorának illatait: rebarbara, liliom, paradicsom, szibériai orchidea, kék sudárzsálya, orosz húsvéti liliom, krizantém, angol kékcsengő, tulipán…

Anastasia annyira elmerült otthonának emlékeiben, hogy észre sem veszi, hol van és mi zajlik körülötte, s csupán gépiesen halad egészen addig, míg a Gio Modellügynökség modern épülete elé ér; itt kezd minden reggel. Még egy pillanatot az emlékeinek szentel, és Verát hívja be a gondolataiba. Ha nagymamája láthatná most őt, ahogy éppen a világ egyik vezető modellügynöksége előtt áll és arra készül, hogy megmutassa magát a Gucci nagy hatalmú döntnökeinek, viharverte, kedves arcán mosoly ömlene szét, majd kezét kinyújtva lesimítaná Anastasia rakoncátlan hajtincseit, ahogyan mindig is szokta.

Kraszivaja Ányuska, mondaná. A gyönyörű Ányuska. Anastasia egy pillanatra a ragyogó reggeli nap felé fordítja az arcát és behunyja a szemét. Aztán besétál az épületbe.

***

Késő délután van. Hosszú nap volt, castingról castingra járt, úgyhogy most már igencsak fájnak a tagjai, ám most eljött a pillanat: ez lesz a legfontosabb szereplése. Egy lány kijön a teremből, ő is szokatlanul magas, sovány és feltűnő jelenség. Pillantásuk találkozik – nem ellenségesen tekintenek egymásra, de nem is barátságosan. Anastasia belép a terembe.

– Sétáljon előttünk, kérem – szól az egyik férfi a terem széléről. A terem egy hatalmas, üres tér a modern épület legfelső emeletén; nincs ez messze Anastasia Porta Venezia-i kis lakásától. A fényképezőgép mögött is áll egy férfi, bevetésre készen. Megszólal a zene. Meglepő módon Marvin Gaye Let’s Get it On című száma az, és ahogy sétálni kezd magabiztos, lendületes módján, ahogy Graziela irányítása alatt annyiszor gyakorolta, Anastasia érzi, hogy idegei lenyugszanak, és neki nem kell másra figyelnie, csak a lépésekre és a tökéletes fordulásokra, meg arra, hogy a megfelelő pillanatban az oldalt ülő férfiakra tekintsen. A második fordulása után az idősebbik ember, Luigi, egy alacsony, kopaszodó, de meglepően fiatalos arcú férfi megállítja őt a képzeletbeli kifutó felénél. A férfi felkel és odasétál hozzá. Anastasia idegessége mostanra visszatért, térde remeg, szája kiszáradt.

Luigi vékony, barna kezét Anastasia csípőjére teszi, s közelebb húzza magához.

– Igen – mondja aztán. – Te vagy az.

5

Adrian

– Anya, anya, anya – ismétli Adrian, mint valami megakadt lemez. Újra meg újra lenyomja telefonján a hívás gombot, de csak az üzenetrögzítő szól; hát persze, Adrian maga is látta, hogy anyja elejtette a telefont. Segítenie kell neki, segítenie kell. Különös hangra lesz ekkor figyelmes, fájdalmas nyöszörgésre, mintha egy kelepcébe csalt madár volna, de aztán rájön: a saját hangját hallja. A heverőn áll, onnan rálát a mélyben a kavicsos partra – anyjának mostanra itt kellett volna feltűnnie. Tényleg megtörtént, ami megtörtént? Valóban látta azt, amit látott? Azt tudja, hogy egy férfi bekopogott hozzájuk, meg hogy anyjára lesből rátámadtak; a férfi arca fedve volt, de a termetét jól látta. Nagy a valószínűsége, hogy ez az ember ugyanaz volt, aki bekopogott hozzájuk. Alighanem az történt, hogy miután Adrian bevágta az orra előtt az ajtót, az lerohant az ösvényen a főút irányába, és ott összefutott anyával. Elvégre anyát kereste. Ezt mondta.

Adrian leugrik a heverőről és a körberohan, hogy összegyűjtse a holmiját. Sietve bebújik a csizmájába és felkapja a dzsekijét. Kirobog a tisztásra, de olyan hévvel, hogy még az ajtót is elfelejti becsukni maga után, és a ház tárva-nyitva marad. Jeges hideg van, ő pedig hangosan zihál, majd rájön, az lesz a legjobb, ha csendben marad. Kezében még mindig ott a Concorde, úgyhogy gyorsan a zsebébe süllyeszti. Az ismerős fákat kémleli, meg a távolban a város fényeit, és közben a fülét hegyezi, de nem hall mást, csak a hullámok lágy csobogását. A szikla széléhez merészkedik; innen a hatalmas telihold fényénél az ösvény nagy részét belátja.

A környék néptelen, mint mindig, Adrian pedig újra meg újra kiengedné a hangját, hogy anyáért kiabáljon. A kikötőben most csak egy kis vitorlás áll, orra megtöri a jeget. Adrian hátrafordul, és amilyen gyorsan csak bír, rohanni kezd az ösvényen a tenger felé, a part mentén fel a dombon, majd ismét le, a főút felé. Már majdnem odaér, és a nyírfa csupasz ágai között az autók lámpája is megvillan már, amikor közvetlenül a jobbján hangos zizegést hall. Ideje sincs végiggondolni, mi lehet az, mert a következő pillanatban egy hatalmas ember a földre löki, száját pedig erős, jéghideg kéz tapasztja be.

6

Selma

Egy óra telt el azóta, hogy elküldte a levelet, és azóta heves, ideges energia tombol benne. Ötpercenként átkémlel az üvegajtón, hátha sikerül leolvasnia Olav reakcióját. Olav azonban szokásához híven pókerarccal figyeli a képernyőt, bár úgy tűnik innen, mintha egyre mélyülne a barázda a homlokán, minél tovább jut el a cikkben.

Selma érzelmileg és mentálisan teljesen kimerült, miután az utolsó simításokat is elvégezte oknyomozó cikkén. Mint mindig, ezúttal is beleadott apait-anyait, tárgyának minden egyes aspektusát alaposan feltérképezte. Hajnalig fenn volt, kisebb hibákat és elütéseket javítgatott, és minden alakalommal, amikor végiggörgetett az ötezer szavas dokumentumon, képtelen volt kivonni magát a szerencsétlen lányok sorsának hatása alól. Arcuk minden vonását, tragikus történetük minden fordulatát ismerte már, és jól tudta, milyen felelősség nyugszik a vállán: neki kell megosztania mindezt a Dagsposten olvasóival.

– Selma, hahó! Föld hívja Eriksent… – Olav az asztal mellett áll, arcán mosoly játszik.

– Ó, helló. Bocs. Azt hiszem, egy kicsit elvesztem a gondolataimban.

– Nem vagyok meglepve. Van min töprengened.

– Hát igen.

– Bejönnél egy pillanatra az irodámba?

Selma követi a főnökét, és útban befelé egy pillanatra kitekint az Øvre Slottsgatéra. A máskor oly forgalmas bevásárlóutca most gyakorlatilag néptelen: január harmadik hete van, fél négy, és már koromsötét, ráadásul mínusz tizenöt fok. Az utcai lámpák fényében apró, jeges hópelyhek táncolnak.

– Foglalj helyet – mondja Olav. Selma aggodalmas szívvel ül le, és legszívesebben babrálni kezdené az asztalon sorakozó, apró üvegszobrocskákat.

– Nem akarok neked hazudni, Selma, ez kemény olvasmány volt.

– Túl kemény?

– Éppen ellenkezőleg, fantasztikus. Csak… hűha.

– Igazán?

– Igazán. – Olav megnyom egy gombot a Macjén, mire az életre kel, és a képernyőről Daria Miloszewa arca tekint le rájuk.

– Egyszerűen le vagyok sokkolva.

– Hát igen – feleli Selma, és tekintetét visszafordítja az üvegfigurákra. A lámpa éles fényében egy majom, egy elefánt és egy zsiráf csillog.

– Egyszerűen nem bírom felfogni, hogy mi történt vele. Meg a többiekkel.

– Elhiszem. Teljességgel hihetetlen.

– Azon gondolkodom, hogy mit tudunk ezzel kezdeni. Persze publikáljuk, ez oké, csak arra gondolok, hogy vajon képes lehet-e egyetlen cikk bármiféle változást előidézni.

– Nos, beszéltem az interpolos Sara Hallinnal, és megosztottam velük mindent, amit megtudtam, bár a java részét ők is tudták már. A baj csak az, hogy a piti bűnözőket elkapják és lecsukják, de az igazán nagyok, tehát azok, akik mozgatják a szálakat, tökéletesen védve vannak. Sosem tudhatja meg senki, hogy kik ők és kik az embereik. Egész egyszerűen érinthetetlenek.

Selmát elönti a düh, ahogy ezekre a gazemberekre gondol, akik a Dariához hasonló lányok életét tönkretették. Milliárdosok, politikusok, grófok, nagyurak, üzletemberek.

– Várj. Ez lesz az. Ez lesz a cím: „Érinthetetlenek”.

– Hm, igazad lehet. Ez jó lesz.

Egy pillanatra elcsendesednek mindketten. Selma kérné Olavot, hogy görgessen túl a cikk fő képén, hogy ne Dariát, a feltörekvő modellt lássa, hanem Dariát, a fiatal, kiváló képességű tanulót, de Olav nem hajlandó, Selma pedig éppannyira nem akar erre a fotóra nézni, mint ahogy a napba sem. Augusztusban a tizennyolc esztendős Daria Miloszewát partra sodorták a hullámok Calabriában. Napokkal korábban egy jachton hajózott le az Amalfi-parton egy jóval idősebb férfi és más, Dariához hasonló lányok társaságában; ők is fiatal, gyönyörű lányok voltak, akik megpróbáltatásokkal teli életüket hátrahagyva érkeztek Olaszországba. Karrierről álmodtak a modellszakmában, de prostituáltként végezték. Daria életének utolsó hónapjait egy Milánó külterületén lévő aprócska lakásban töltötte, nappal végtelennek tetsző, többnyire eredménytelen castingokra járt, éjszaka pedig gazdag férfiakat szórakoztatott előkelő magánklubokban vagy házi partikon, és jóformán csak kokainon és amfetaminon élt. A szülők – dél-lengyelországi szerény gazdálkodók – otthonuk falát egyetlen, lélegzetelállító szépségű gyermekük fotóival tapétázták ki.

– Egy igazi csillag volt – mondta Daria édesanyja Selmának. – Egyszerűen képtelenek vagyunk megérteni, hogyan bánhatott bárki úgy vele, mint egy ronggyal.

Három órán keresztül interjúvolta Daria édesanyját, de nem ment könnyen; szegény annyira zokogott, hogy szinte összevissza beszélt. Selma megpróbálja kisöpörni elméjéből a halott Daria képét, azt, amely bejárta a világot: ahogy a vézna és nyurga test arccal a kavicsos hullámokban hever, mint valami partra vetett tengeri emlős, és nem fedi más, csak egy Swarovski-kristállyal kivert bikinialsó. Hajnalban találtak rá a helyi halászok. Ez a fotó volt az, amely felhívta Selma figyelmét a divatiparban zajló állapotokra, a prostitúcióra és emberkereskedelemre, és örökre elméjébe vésődött. Valósággal dührohamot kapott, amikor meglátta az egyik újság címszalagját: „Újabb tinédzser prostituált élete ért tragikus véget”.