A méhcsípés
Author: Paul Murray
Date: 2026-09-14
Publisher: Jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Paul Murray: The Bee Sting

Hamish Hamilton, Great Britain, 2023

Copyright © Paul Murray, 2023

Fordította Bartók Imre

Hungarian translation © Bartók Imre, 2026

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Méh a borítón © Olga Nefedova/Getty Images

Szerzőfotó © Chris Maddaloni

A könyv megjelenését a Literature Ireland támogatta

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Csuhai István

A szöveget gondozta Török Tünde

Borítótervező Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-518-545-0

Tartalom

Költőnők

Farkasodú

Az özvegy menyasszony

A tisztás

A magány korszaka

Költőnők

I

A szomszéd városban valaki lemészárolta a családját. Az illető bedeszkázta az ajtókat, hogy a többiek ne menekülhessenek el; a szomszédok jól hallották, ahogy odabent rohangálnak a szobáikban, és kegyelemért esedeznek. Miután a férfi végzett velük, maga ellen fordította a fegyverét.

Mindenki erről beszélt – mégis kicsoda képes ilyesmire? Miféle titkokat őrizhet az ilyen? Az emberek félrelépésekről, függőségről, a komputerén őrzött titkos fájlokról duruzsoltak.

Elaine csak annyit mondott, szerinte meglepő, hogy nem történik ilyesmi gyakrabban. Bedugta a hüvelykjét a farmere övhurkába, majd végignézett a saját városuk komor főutcáján. Úgy értem, tette hozzá, az a pasas legalább csinált valamit.

Cass és Elaine először a kémiaórán találkoztak egymással, ahol egy kísérlet során Elaine jódot csorgatott Cass ekcémájára. Nyilvánvalóan véletlen volt; ő maga jobban sírt utána, mint Cass, és ragaszkodott hozzá, hogy elkísérje az iskolaorvoshoz. Attól kezdve elválaszthatatlanok voltak. Cass minden reggel elment Elaine-hez, hogy együtt sétáljanak el az iskoláig. Ebédidőben kissé feljebb hajtották a hosszú szoknyájukat, úgy andalogtak a szupermarketben, miközben zenét hallgattak Elaine telefonján, és a pékárurészlegről szerzett croissant-okat csócsálták, amivel általában sikerült azelőtt végezniük, hogy elérték volna a kasszát. Esténként rendszeresen átjártak egymáshoz tanulni.

Cass úgy érezte, mintha egy örökkévalóság óta ismerné Elaine-t; egyszerűen el sem tudta képzelni, hogy ne lettek volna mindig is barátok. Az életük olyannyira hasonlított egymásra, hogy az már kísértetiesnek tűnt. Mindketten a város neves családjaiból származtak: Cass apja, Dickie, a helyi Volkswagen autószalon tulajdonosa volt, míg Elaine apja, Big Mike üzletemberként és marhatenyésztőként vált ismertté. Mindketten valamivel magasabbra nőttek az átlagnál, mindketten jó képességűek voltak, rendre osztályelsőként végeztek, és mindketten úgy tervezték, hogy egy szép napon hátat fordítanak ennek a porfészeknek, és soha többé nem térnek vissza.

Elaine-nek aranyszőke haja, zöld szeme és tökéletes alakja volt. Ha online vásárolt ruhákat, azok mindig hibátlanul illettek rá, mintha eleve rá szabták volna őket. Cass a naplójában olyan jelzőkkel illette, mint például „kecses” és „stílusos”. Kétségkívül rendelkezett azzal, amit a franciák csak úgy hívnak, je ne sais quoi. Még a lábujjkörmei levágása közben is olyan elegánsan tartotta magát, mintha csak őszibarackot enne.

Amikor Cass átment Elaine-hez, sokszor ültek a hálószobájában, hogy a forgólámpa fényénél böngésszék a Miss Universe Ireland honlapját. Elaine komolyan fontolgatta az indulást, nem is annyira a cím megszerzésének reményében, mint inkább azokért a lehetőségekért, amelyek egy esetleges győzelemmel megnyílhatnának előtte. Az előző év győzteséből időközben egy gyümölcslevet forgalmazó cég nagykövete lett.

Cass meg volt győződve róla, hogy Elaine az összes többi versenyzőnél csinosabb. A dolog azonban nem volt ilyen egyszerű. Mindegyik lány életében, aki azt szerette volna, hogy Írország, majd azután egyenesen a világ vagy az egész univerzum szépségkirálynője váljon belőle, volt valamilyen hányattatás, amin úrrá lett. Az egyik egy afrikai polgárháborúból menekült el. Egy másikon életmentő műtétet kellett végrehajtani még kislány korában. De találtak egy felettébb vékony versenyzőt is, aki korábban meglehetősen molett volt. Ennek a hányattatásnak tehát valamilyen fájdalmas dolognak kellett lennie, mondjuk olyan problémának, amely megnehezítette az illető számára a tanulást, ugyanakkor nem lehetett túlságosan súlyos, például nem jöhetett szóba olyasmi, hogy az illető tíz évig leláncolva sínylődött egy pedofil pincéjében. Cass ekcémája igazán tökéletes hányattatás lett volna, úgyhogy sokat töprengtek rajta, vajon ha elég sokáig összeérintik a bőrüket, esetleg át tudja-e adni a betegséget Elaine-nek. Sajnos úgy tűnt, nem működik. Elaine megjegyezte, hogy a verseny hányattatásokkal kapcsolatos kikötése eléggé igazságtalan. Azt mondta, ha belegondolunk, akár hátrányos megkülönböztetésnek is nevezhetnénk.

A bejárónő bekopogott, és közölte, Elaine-nek úszásra kell mennie. Elaine felnézett a magasba. A medencében mindig sebtapaszok és öregemberek lebegtek. Ide születni, mondta. Ha ez nem hányattatás, akkor gőzöm sincs, hogy mi lehet az.

Elaine utálta a várost. Mindenki ismert mindenkit, mindenki tudta, hogy a másik éppen miben utazik; ha végigmentél az utcán, az emberek lelassítottak a kocsijukkal, hogy megnézhessenek maguknak és odaintegethessenek. Nem voltak rendes boltok; McDonald’s és Starbucks helyett Binchy Burgersszel és Mangan’s Caféval kellett beérniük, ahol maga a tulaj dolgozott a pult mögött, és ha kértél valamit, rögtön a szüleid felől érdeklődött. Elaine arról panaszkodott, hogy még egy sült kolbászt sem lehet venni anélkül, hogy ne kéne elmesélni valakinek az élettörténetedet.

A város szerény méretei még nem jelentettek volna akkora gondot, ha az ott élők valamivel kifinomultabbak lettek volna. Csakhogy a gazdálkodás és a mikrocsipgyár megfelelő működése mellett kizárólag a gael játékok érdekelték őket. Foci, hurling, camogie,{1} a megyei bajnokság, a kupa, az U21-es csapat – ebben nagyjából ki is merült, hogy miről beszéltek az emberek. Elaine utálta a Gael Atlétikai Szövetséget. A kecsessége ellenére nem volt kiemelkedő a sportban. A gimnáziumi tornaórákon mindig ő ért fel utoljára a kötél tetejére; a játékokban igyekezett a partvonalon meghúzni magát, ahol fintorgott, a haját dobálta, és kénytelen-kelletlen sodródott előre és hátra az események ritmusában, akár egy szépséges zuzmó a zajos és dübörgő óceán fenekén.

A Tiszta Városért Bizottság, amelynek Cass anyja is a tagja volt, szüntelenül a térség természeti szépségeiről papolt, Elaine azonban nem kért ebből. Az ő szemében a természet majdnem ugyanolyan megvetendő volt, mint a sport. Vegyük például azt, ahogyan állandóan burjánzik. Micsoda dolog az, hogy ez a sok minden, a termény és még ki tudja, micsoda, elpusztul, hogy aztán jövőre ugyanúgy visszatérjen? Tényleg senkinek nem tűnik fel, hogy ez milyen hátborzongató?

Elaine kijelentette, hogy egyáltalán nem szándékozik negatív lenni, egyszerűen szeretne olyan helyen élni, ahol békében elfogyaszthat egy kávét anélkül, hogy a természetet kellene mustrálnia, és az emberek nem úgy néznek ki körülötte, mint a tört krumpli.

Casst sem igazán ragadták magával a Gael Játékok, és összességében egyetértett a je ne sais quoi általános hiányával. Őt azonban Elaine jelenléte már önmagában kárpótolta a város hiányosságaiért.

Meggyőződése volt, hogy sohasem kötődött még ilyen erősen senkihez. Amikor esténként üzeneteket váltottak egymással – olykor éjjel kettőig is fent maradtak –, előfordult, hogy olyan szinkronba kerültek, mintha egyetlen személy lettek volna. Ha például Elaine bepötyögte Cassnek, hogy mi a franc volt ma az a pulóver, Cass rögtön tudta, hogy kinek a pulóveréről van szó; egyetlen, magyarázat nélküli szó, mint a „bagatell” vagy a „nyalintás” elegendő volt hozzá, hogy olyan csillapíthatatlan nevetés törjön rá, amit az apja még a ház másik végéből is hallott, és át is jött miatta, hogy szóljon, ideje lefeküdni. Bizonyos értelemben ezek voltak a legjobb pillanataik – talán még azoknál is jobbak, amiket valóban együtt töltöttek. Amikor Cass az ágyában ejtőzött, és egyre-másra üzengettek egymásnak, úgy érezte, mintha a város felett, valamiféle tiszta űrben repülne, amely egyedül az övé és az ő legjobb barátjáé.

Tanítás után általában Elaine-nél kötöttek ki, de előfordult, hogy a változatosság kedvéért Elaine inkább Cassékhez akart menni. Szeretett a konyhában lebzselni és Imeldával cseverészni – olyan természetességgel hívta „Imeldának” Cass anyját, hogy egy idő után Cass is átvette tőle. Azt mondta, annyira szuperül áll ez a farmer, Imelda. Ó, valóban úgy gondolod?, kérdezett vissza Cass anyja, vagyis „Imelda”, majd lehetetlen, fűzfákat idéző hajlongással előredőlt, hogy megvizsgálja a saját combja hátsó részét. Pedig nem voltam teljesen biztos a csíkozásban. Éppen a csíkozás miatt áll olyan jól, jelentette ki Elaine, és Imelda boldog volt.

Cass anyja híres szépség volt. Őt is szőke hajjal és zöld szemmel áldotta meg a sors. Elég fura, hogy a te anyád, jegyezte meg Elaine. Nem az volna logikus, ha én lennék a lánya?

Akkor testvérek lennénk!, ragyogott fel Cass.

Nem, úgy értettem, hogy helyetted lennék a lánya.

Cass nem igazán tudta, hogy mit kezdjen ezzel a felvetéssel, az mindenesetre tény, hogy Elaine jobban kijött az anyjával, mint ő. Imelda előszeretettel bocsátott Elaine rendelkezésére különböző arckrémeket, hogy tegyen próbát velük, és emellett különféle szépségápolási tanácsokat is megosztott vele. Amikor ilyesmiről beszélgettek, Cass legfeljebb kívülálló lehetett. Az ő bőrén semmi sem működik, mondta Imelda, alighanem az ekcéma miatt. Elaine egyetértett vele, hogy ez egy komoly hányattatás.

Imelda egyszer elvitte magával a lányokat Dublinba vásárolgatni. Az akciókat még nem írták ki az árcédulákra, egyedül a platina fokozatú vásárlók tudtak róluk. Ez a titkos felsőbbrendűség a többi vásárlóval szemben valósággal megrészegítette Elaine-t; figyelte, ahogy a vadászösztöntől fűtött Imelda ellenőrzi a ruhaállványokat, és olyan könyörtelenül vág rendet az egyes árucikkek között, ahogyan egy császárnő válogat a rabszolgapiacon, és közben úgy érezte, mintha látná rajta a különbséget, mintha sajátos aura, platinaszerű izzás venné körbe.

Cass nem teljesen értette a barátnője Imelda-csodálatát. Álláspontja szerint Elaine jóval csinosabb volt az anyjánál. Oké, mondta Elaine, de az anyád azért legalább harmincnégy, úgy értem, elég jól tartja magát.

Elaine úgy tartotta, a saját anyja nem öregedett ilyen jól, és egyszer be is vallotta, a „legnagyobb félelme” nem más, mint hogy a szépsége csupán átmenetinek bizonyul, és az élete hátralévő részét a csoffadt krumpliemberek egyikeként lesz kénytelen leélni, akik a Lidl előtti parkolóban tologatják a bevásárlókocsijukat.

Tény, hogy Imelda még két gyermek után is meglehetősen sistergő hatást tudott gyakorolni a környezetére. Amikor végigment az utcán, a nők hódolattal teljes pillantással követték a lépteit, mintha csak valamilyen kivételes atlétikai teljesítménynek lennének a tanúi. A férfiak megtorpantak, dadogni kezdtek, a pupillájuk kitágult, reszketeg szájuk „O”-betűt formázott, mintha egy kimondhatatlan szó igyekezett volna elhagyni a torkukat.

Cass nem állíthatta volna magáról, hogy ilyen hatást gyakorol másokra, és amikor elmondta valakinek, hogy Imelda az anyja, akkor az illető néhány másodpercig olyan meredten nézett rá, mintha egy talányt igyekezne megfejteni, majd együttérzően megpaskolta a kezét, és azt mondta, ezek szerint az apádra ütöttél.

Elaine szerint nem csupán a külsőről volt szó. Imelda rejtélyes, mágneses vonzerővel bírt.

El sem hiszem, hogy apádhoz ment feleségül, jelentette ki.

Ezt egyébként néha Cassnek is nehezére esett elhinni – hogy az apja, ez a gondos, érzékeny ember ugyanúgy elcsábult Imelda száz százalékig felszínes vonzerejétől, mint akármelyik tökfej. Nem szerette volna leértékelni az anyját Elaine szemében, ugyanakkor nem fért a fejébe, miért gondolhatja Elaine, hogy bármiféle rejtélyes varázserővel bír. Elvégre az anyjával töltött idő nem kínált mást, mint hogy szüntelenül megjegyzéseket fűz a fejében futó tartalmakhoz – gondolatok, mellékgondolatok és véletlenszerű megfigyelések szüntelen áradata zúdult rá, amelyek önmagukban mind jelentéktelenek, együttesen azonban letaglózóak tudtak lenni. Időpontot kell foglalnom neked az elektrolízisre a kiserkenőben lévő bajszocskád miatt, mondta, és amíg ő próbálta felfogni, hogy egyáltalán mi hangzott el az imént, az anyja már tovább is fűzte a megjegyzést, ezek szerinted tulipánok vagy begóniák? Tudod, ott van például Marie Devlin, egyszerűen semmi stílusérzéke nincs, de tényleg semmi. Ez a férfi arab? Az arabok kezdik elárasztani ezt a helyet. Hol is láttam azt a gusztusos chutney-t? Kay Connor mesélte, hogy Anne Smith eléggé lefogyott, de az orvosa szerint nem a legegészségesebb módon. Azt hittem, hogy sütni fog a nap, de sajnos egyáltalán nem süt. Ki találta fel a chutney-t, Gorbacsov? És így tovább és így tovább – az anyját hallgatni nagyjából olyan volt, mintha az ember egy hóviharon igyekezne keresztülverekedni magát, fagyott, fehér kis semmiségek között, amelyek rövid úton hóvakságot okoznak.

Ha őszinte akart lenni, Cass a leginkább annak örült volna, ha Elaine egyáltalán nem is látogat el a házukba, és iskola után mindig csak Elaine-ékhez mennek, ahol a bejárónőjük, Augustina jeges kávét készít nekik, és Elaine hálószobájában ücsörögve nézegethetik a Miss Universe Ireland honlapját, nagyszerű tippeket osztanak meg egymással a megfelelő szexuális élettel kapcsolatban, amelyeket persze sosem próbáltak ki a gyakorlatban, és rangsorolják a legmenőbb srácokat a gimiből.

Ugyanakkor azt is tudta, hogy hálásnak kellene lennie az anyja tagadhatatlan vonzerejéért, hálásnak azért, hogy van valami az életében, amire a barátai irigykedhetnek – különösen most.

Igazság szerint az életük korántsem hasonlított annyira, mint azt Elaine képzelte. Tény, hogy ugyanolyan teniszütőjük volt, és ugyanolyan barackszínű kapucnis pulcsit hordtak, de a közös dolgaik többsége valójában mind olyasmi volt, amit csak régen nevezhettek volna közösnek, még ha ezt Elaine nehezen ismerte is föl. Régen mindkét családnak brazil bejárónője volt, csak éppen Marianna már vagy egy éve elment, hogy „meglátogassa a családját”, és Cass számára is világos volt, hogy nem fog többé visszajönni. Cass tudta, hogy hol vannak a legjobb üzletek New Yorkban és a legjobb tengerpartok Cap d’Antibes-en, csakhogy Elaine volt az, akinek a karján fakulóban ugyan, de ott tündökölt a szünidei barnaság, míg hogyha Cass a saját karjára pillantott – amit igyekezett elkerülni –, akkor az ekcéma foltjai között csupán vakító sávokat látott, amelyek fehérsége az iskolai blúza csúnya szövetére emlékeztette.

Amikor először megsejtette, hogy az üzlet „lassulóban”, ahogyan az apja mondta, arra gondolt, ez talán nem is olyan nagy baj. Elaine nemrég megvallotta, hogy mielőtt barátok lettek volna, azt gondolta Cassről és a családjáról, hogy túlságosan fenn hordják az orrukat. Sietve hozzátette, nemcsak ő gondolta így, az emberek többsége ezen a véleményen van.

Casst ez teljesen letaglózta. Tudta, hogy a családjának van mit a tejbe aprítania, de ő maga sosem viselkedett úgy, mintha emiatt külön előjogok illetnék. Talán nem ártana, ha egy kissé leszállnának a földre, és akkor Elaine is láthatná, hogy egyáltalán nem akart különlegesnek tűnni, és sosem kívánt a rivaldafényben tetszelegni.

Csakhogy az a bizonyos lassulás hamarosan szabadesésbe váltott. Az autószalont átjárta a rettegés. Pedig régen hogy szeretett odalátogatni! A szárnyakból végignézett a szédületes gépjárműveken, a lenyűgöző, ragyogó újszerűségen. Aztán egymás után végigpróbálta a kiállított modelleket, és mindegyikben egy különböző életet képzelt el magának: hercegnő, felfedező, tudós, tündér. Most viszont el sem tudta viselni, hogy ott legyen. Ezek a parlagon heverő, magukra hagyott kocsik, amelyek még mindig kétségbeesve ragyognak, most olyan benyomást tettek rá, mintha csak pocsolyában ténfergő kóbor kutyák volnának, akik arra várnak, hogy valaki véget vessen a kínlódásuknak.

Apa minden tőle telhetőt megtett, hogy megvigasztalja. Azt mondta, nemsokára újra be fog indulni az üzlet. Az ilyesmi ciklikus, magyarázta, ezzel a megállapítással azonban csak szorosabbra húzta a lánya gyomrában képződött csomót.

Dickie Barnes nem volt született üzletember. Gyakran előfordult, hogy amikor Cass betelefonált az autószalonba, az apja az irodájában üldögélt, és egy könyvet olvasott. Még rosszabb, ha történetesen ott ténykedett, ahol egyébként szükség volt rá. Ha valaki azzal jött be, hogy új kocsit szeretne, Dickie máris a használt autók felé irányította az illetőt. Ha esetleg használtat szerettek volna, akkor egy még kisebb, még olcsóbb modellt ajánlott a figyelmükbe. Cass többször is tanúja volt, hogy az apja igyekszik mindenestül lebeszélni az ügyfeleket a vásárlásról.

Amikor ezzel szembesítették, Dickie előszeretettel idézte az apját, vagyis Cass nagyapját, aki azt állította, az üzlet lényege nem az, hogy eladjunk valamit, hanem hogy jó kapcsolatot építsünk ki a vásárlókkal. Ha ugyanis az emberek elkezdenek bízni bennünk, attól kezdve egy életen át ki fognak tartani mellettünk. Bizonyítékként az utcára mutatott, ahol minden harmadik autó hátsó ablakán ott virított a Maurice Barnes Autókereskedés matricája.

Csakhogy a vásárlók elmaradoztak.

Nem Apa hibája volt. A krach volt az oka. Ezt a szót ismételgették a híradókban, amelynek hallatán Cass mindig valami hirtelenre és robbanásszerűre gondolt, mint amikor például egy autó téglafalnak csapódik. Ez a krach azonban lassan bontakozott ki – ami azt illeti, évekig húzódott –, és közben semmi sem robbant fel. Semmi olyasmi nem történt, amit szabad szemmel látni lehetett volna, ennek ellenére furcsa módon ez indokolta, hogy nem volt több pénz. Még a bankok sem tudtak fizetni, merthogy nem volt miből. Tavaly a mikrocsipgyár száz dolgozót bocsátott el; a Main Streeten lévő boltok felének egy A4-es papírlapot ragasztottak az ablakába, amelyen megköszönték a vásárlóknak az éveken át tanúsított hűségüket. Mindenki egy hajóban evezett.

De közben mégis akadtak olyanok, akik másik hajóban eveztek.

Elaine apja lejattolt egy ingatlanfejlesztővel, és megszerezte a családi birtokuk mögötti erdőből kihasított telket. Az ingatlanfejlesztő csődbe ment, a telken lévő félkész házak pedig már kezdtek szétmállani; Elaine mesélte neki, hogy Big Mike heti három napot Dublinban tölt, ahol mindenféle ügyvédekkel tárgyal. Valahogy mégis el tudta vinni a családját nyáron Franciaországba, az őszi szünetben pedig síelni is elmentek; még mindig előrendelték a homárt a csemegeüzletben, és a vasárnapi misén továbbra is az első sorban foglaltak helyet.

Az a férfi egy megveszekedett csaló, mondogatta az anyja. Ki nem állhatta Big Mike-ot, a vigyorát, a befektetéseit és a Gucci-féle cowboycsizmáit. Csak egy tuskó, akinek sosem kellett megküzdenie semmiért!

Volt viszont sütnivalója, amivel máris sokaknál előrébb mondhatta magát.

Cass anyja nem viselte valami jól a válságot. Mindig is lelkesen járt vásárolgatni. Az összes csomagkézbesítőt név szerint ismerte a városban; a gardróbja a viseletlen szvetterek és kendők titkos paradicsoma volt; a cipők úgy sorakoztak a cipőtartón, akár a függöny mögött várakozó táncosok, akik már alig várják, hogy végre a színpadon is bemutatkozhassanak. A megváltozott körülmények között azonban még a leárazások időszakaiban sem tudott vásárolni, ami Imelda számára felért egy halálos ítélettel. A Tiszta Városért találkozóit leszámítva, amelyekre a Main Street-i Olive Smythe-butik hátsó helyiségében került sor, lényegében teljesen lemondott arról, hogy kitegye a lábát a házból.

Miután odahaza senki sem volt, aki megcsodálhatta volna a szépségét, szép lassan átadta magát a komor és rút hangulatingadozásoknak. A keresztbevetett lábán egy magazinnal heverészett a kanapén, és olyan zajosan pörgette az oldalakat, hogy Cass még az emeleten is hallotta. Aztán egy elégedetlen szisszenéssel félrehajította az újságot, majd csettintgetve fel-alá járkált, vagyis „tevékenykedett”, miközben semmi tennivalója nem volt, akár egy szobafogságra ítélt tizenéves vagy egy túlstimulált bentlakó valamelyik öregek otthonában – hogy aztán végül elhatározza magát valami mellett, ami garantáltan felidegesítette, például kitalálta, hogy süt egy felfújtat, vagy esetleg megpróbál kötni egy pár zoknit.

Imelda nem követte a híreket. Nem akarta a vég nélküli szájtépést hallgatni mindenféle globális és gazdasági izékről. Ha pedig szembe kellett nézni a befulladóban lévő üzlettel, úgyis tudta, hogy ki volt a hibás.

{1} A hurling elsősorban Írországban játszott, leginkább a gyeplabdához hasonlító csapatsport; a camogie ennek női változata. (A lábjegyzetek a könyvben végig a fordító megjegyzései.)