Jodi McAlister

Szerelem felsőfokon

A mű eredeti címe

An Academic Affair

Text Copyright © Jodi McAlister 2025 Published by arrangement with Simon & Schuster (Australia) Pty Limited

Suite 19a, Level1, Building C, 450 Miller Street (PO Box 448), Cammeray, NSW 2062

All rights reserved.

Hungarian translation © Felszeghy Ildikó

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FELSZEGHY ILDIKÓ

Szerkesztette

MUSKOVITS ISTVÁN

ISBN 978 615 104 093 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése DEVÍZIÓ Bt.

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

PROLÓGUS
Jonah

Sadie Shaw-val folytatott tizenöt éves háborúzásunk során mindössze hatszor kötöttünk tűzszünetet.

Az első ötöt megszegtük.

ELSŐ TŰZSZÜNET – MÁSODÉVES EGYETEMISTA KORUNKBAN

Tizenhárom évvel ezelőtt

A tizennyolc és tizenkilencedik századi irodalom tanszékünk vezetője két olyan pedagógiai döntést hozott, amit a jövőbeli Jonah – aki később saját órákat fog tartani –, azoknak minden szadizmusával együtt lenyűgözőnek talált:

1. A csoportmunka a legjobb módszer az egyes diákok libertinus regényekről való ismereteinek felmérésére.

2. Két olyan diák egy csoportba osztása, akik az elmúlt másfél évben, mióta ismerik egymást, minden egyes szemináriumi alkalmat szenvedélyesen végigvitatkoztak, nagyszerű eredményeket hozhat.{1}

– Kössünk fegyverszünetet, Fisher! – jelentette ki a tizenkilenc éves Sadie, akinek hosszú vörös haja a vállára omlott, miközben a tantermen át felém tartott. – A jegy, amit kapunk erre a beadandóra, sokkal fontosabb, mint a tény, hogy ki nem állhatlak.

Kezet nyújtott.

Ránéztem a kezére.

– Nos? – nézett rám kérdőn.

– Jól van. Fegyverszünet, Shaw! – válaszoltam. – Az osztályzatunk a legfontosabb.

Kezet ráztunk. Ahogy hozzáértem, éreztem a bőre puhaságát; pont olyan volt, amilyennek elképzeltem. A kézfogása viszont határozott volt, magabiztos és szilárd.

Nem úgy, mint az enyém.

Imádtam Sadie-vel vitatkozni az egyetemi órákon. Bármi jutott eszembe, mindenre volt válasza – néha valami teljesen váratlan –, és ez hihetetlenül felvillanyozott.

Ez volt a negyedik félévünk az irodalmi alapképzésen a Kelet-sydney-i Egyetemen. Minden egyes félévben gondoskodtam róla, hogy ugyanazokra az órákra kerüljünk,{2} annyira szerettem vele vitatkozni. Minden héten vártam a közös óráinkat: a gyümölcsöző, produktív és termékeny vitákat; azt, hogy mindketten egyre jobbak leszünk azáltal, hogy megpróbáljuk egymást felülmúlni; a csillogást a szemében, amikor megpillantott a terem túlvégéből; és azt, hogy vajon mit fog mondani legközelebb.

Mielőtt elkezdtem az egyetemet, határozott elképzelésem volt arról, hogy nem akarok apám nyomdokaiba lépni. Nem akartam azt csinálni, amit a bátyám, Elias, aki megpróbált a Nagyszerű (és Hihetetlenül Elviselhetetlen) Christian Fisher professzor követője lenni. Persze imádtam olvasni. És imádtam tanulni. És igen, én is a Kelet-sydney-i Egyetemre akartam járni, ahol apám is dolgozott, de ennél több közösséget nem kívántam vállalni vele. Semmi szín alatt nem akartam oktató lenni, ha az azzal járt volna, hogy én is olyan leszek, mint ő.

De a Sadie-vel folytatott viták megváltoztatták minden korábbi elképzelésemet a jövővel kapcsolatban.

Csakhogy ő nem úgy érzett, mint én. Egyáltalán nem.

Sadie Shaw ki nem állhatott engem.

Valószínűleg ezért is voltam én az, aki megszegte az első tűzszünetet, és vitát kezdeményeztem arról, milyen teoretikai keretben kéne vizsgálnunk a Veszedelmes viszonyokat. Hihetetlenül éretlen dolog volt részemről, de sokkal könnyebb volt utálatosnak lenni, mint szembenézni azzal, hogy a lány, akit legszívesebben elhívnék magammal a nővérem, Fiona nagyszabású esküvőjére, ennyire utál engem.{3}

MÁSODIK TŰZSZÜNET – DIPLOMAOSZTÓ (ALAPKÉPZÉS)

Tíz évvel ezelőtt

Mivel mindketten maximalisták voltunk, két szakot is elvégeztünk,{4} aztán ráhúztunk még egy évet. Mire lediplomáztunk, Sadie és én már ötévnyi vitatkozást tudhattunk magunk mögött. Az első tűzszünet megszegése után{5} a feszültség csak tovább fokozódott köztünk, majd az utolsó évben még magasabbra csapott.

Ami kezdetben egy osztálytermi rivalizálásnak indult, az idővel hatalmas háborúvá nőtte ki magát az első helyért, mivel már volt tétje a dolgoknak.

Soha egyikünk sem mondta ki hangosan, de mindketten ugyanazt gondoltuk. Tudtuk, hogy mindketten kiváló osztályzattal fogunk végezni – ez magától értetődő volt –, de aki kettőnk közül mindent összevetve jobb eredménnyel végez, és elnyeri az Egyetemi Érmet a kiemelkedő tanulmányi teljesítményért az irodalomtudományban, az fogja megnyerni… kettőnk harcát.

De végül úgy alakult, hogy nem tudtunk se győztest, se vesztest hirdetni, nem volt egyikünk számára sem kielégítő lezárás, amely után békésen elsétálhattunk volna, és eláshattuk volna a csatabárdot, ahogy az ilyen fiatalkori rivalizálásoknál lenni szokott, mert pontosan ugyanolyan eredménnyel végeztünk. Összevetve az összes tanórai munkát, a szakdolgozatot és mindent, teljesen egyforma eredménnyel végeztünk, és ezzel mi lettünk az elsők, akik ketten kapták meg az Egyetemi Érmet.

– Félre tudnánk tenni az ellentéteket csak mára? – súgtam oda Sadie-nek, miközben a hallgatói menetben beléptünk a diplomaosztó épületébe. A többiek ábécésorrendben sorakoztak, hogy átvegyék a diplomájukat, de mivel mi ketten nyertük el az érmet, egymás mellett kellett állnunk a sor végén. – Ha lehet, nem bonyolódnék veled heves vitába a szüleim előtt.

– A francba! – válaszolt Sadie. – Akkor ezt ki kell törölnöm a programtervemből. Pedig nagyjából a ceremónia utolsó harmadára terveztem.

Ránéztem.

Jó ideje eltemettem már magamban az iránta érzett vonzalmamat, de még mindig előfordult – különösen, amikor hosszú, vad, vörös haja úgy omlott a vállára, akárcsak azon a napon, és csak úgy ragyogott fekete talárja és kalapja vonalai mellett –, hogy nem tudtam nem észrevenni, mennyire gyönyörű.

– Kérlek! – Az első bizonytalan kézfogás óta most kerültem a legközelebb ahhoz, hogy gyengeséget mutassak előtte.

Ha észre is vette, nem forszírozta a dolgot. Vagyis valószínűleg nem vette észre, mert Sadie Shaw mindig forszírozza a dolgokat.

– Ugyanúgy nekem sem áll érdekemben jelenetet rendezni, mint neked, Jonah. Szerinted azért küzdöttem ennyit, hogy aztán elrontsam a mai napot valami ostoba vitával?

Ez fájt. Sok mindent el lehet mondani a vitáinkról, de soha, semmi szín alatt nem nevezhetők ostobának. Legalábbis szerintem.

– A szüleid biztosan büszkék rád – tettem hozzá, mert ez udvarias és ártalmatlan megjegyzésnek tűnt.

– Nincsenek szüleim.

Hunyorogva néztem rá.

– Anyukám meghalt, amikor tizenhat éves voltam. Rákban. Apám egy szemét alak volt, aki lelépett, amikor anya beteg lett.

– Sajnálom, nem tudtam.

– Fisher, amikor azt mondtam, hogy keményen küzdöttem ezért – folytatta –, nem csak a kettőnk harcára gondoltam.

A palástunk összeért, ahogy leültünk a helyünkre.

– De a nővérem, Chess viszont itt van – jegyezte meg. – És ha azt mondom, hogy büszke rám, az enyhe kifejezés.

Végül Chess volt az, aki megszegte a második tűzszünetünket. Apám hangosan nehezményezte, hogy nem egyedül nyertem meg az Egyetemi Érmet, Chess pedig meghallotta ezt, és apám irántam való csalódottságát Sadie elleni támadásként értelmezte,{6} és… Nos, ha volt is rá valami halvány esély, hogy Sadie és én kapcsolatban maradjunk, sőt talán egyfajta barátság is kialakuljon köztünk, akkor ez a hatalmas, kínos jelenet kettejük között teljesen ellehetetlenítette mindezt.

HARMADIK TŰZSZÜNET – A KÖZÖS ALBÉRLET

Nyolc évvel ezelőtt

Miután lediplomáztunk, elváltak az útjaink. Én az egyetemen maradtam, és azonnal elkezdtem a doktori képzést. Sadie viszont ott hagyta az iskolát, hogy kipróbálja magát a való életben, és egy kis pénzt keressen.

Az ő távozása óta sokkal kevesebb élvezetet jelentett számomra az egyetemi lét. Nem volt még egy olyan jó vitapartnerem, mint ő. Intellektuális szinten mérhetetlenül hiányzott.

Ugyanakkor örültem is, mivel azáltal, hogy nem volt ott mindennap, és nem talált ki folyamatosan új és lenyűgöző módszereket arra, hogy ellenkezzen velem, végre képes voltam végleg megszabadulni az iránta való érzéseimtől.

Igaz, alkalmanként{7} verejtékben úszva ébredtem az éjszaka közepén, és teljesen megbénított a kínzó szorongás, ha eszembe jutott, mennyi hülyeséget mondtam neki.

És persze amikor esszéket javítottam, ugyanazon a 18–19. század irodalma című kurzuson, amit annak idején Saide-vel közösen vettünk fel, és egy diák úgy idézte Lizzy sorát, hogy „tudom, valószínűleg soha nem látom őt viszont, de nem bírom elviselni a gondolatot, hogy életben van valahol, és rosszat gondol rólam”, az első gondolatom az volt, hogy azt írom rá: ISMERŐS ÉRZÉS, nem pedig azt: EZ A SOR AZ 1995-ÖS MINISOROZATBÓL SZÁRMAZIK, KÉRLEK, LEGKÖZELEBB OLVASD EL A KÖNYVET.

De az időm nagy részében nem gondoltam Sadie Shaw-ra, és abban bíztam, hogy bárhol is van, és bármit is csinál, ő sem gondol rám. Az még mindig jobb, mintha utálna.

Mivel szerettem volna minél hamarabb elköltözni otthonról, túl korán összeköltöztem a film szakos doktorandusz barátnőmmel, akivel egy posztgraduális bulin találkoztam. Amikor már másfél éve voltunk együtt, és elkezdett olyan dolgokról beszélni, mint „esküvő”, „gyerekek” és „miért nem mondod nekem, hogy szeretsz, Jonah”, rájöttem, hogy hatalmas hibát követtem el, és gyorsan szakítottam vele, mielőtt komolyabb fájdalmat okozhattam volna neki – ezért újra nem volt hol laknom.

Miután megnéztem egy rakás borzasztóan lepukkant és iszonyúan drága lakást,{8} megtaláltam a tökéletes helyet. Nem volt túl messze az egyetemtől, és hatalmas volt: hat hálószoba, három fürdő és egy hatalmas konyha, ahol szinte már láttam magamat főzőcskézni, valamint egy hatalmas kert egy fedett paddal, ahol tökéletesen lehet tanulni a délutáni napsütésben. Ráadásul olcsó is volt, mivel egy csomó másik egyetemi diák, valamint pályakezdő kutatók laktak ott. A pár, akikkel beszéltem (Van szociológiát, Annie filozófiát tanul), elmondták, hogy már heten laknak a ház négy hálószobájában, és a maradék két szobát próbálják most kiadni.

Ha van egy minimális érzéked a történetfejlődéshez, akkor már bizonyára tudod, hová fog kifutni ez az egész, de az én igencsak unalmas, egyszerű, nyugodt életem ritkán követett bármiféle narratív szabályt, úgyhogy képzelheted, mennyire lesokkolt, amikor a beköltözés napján Norton-antológiám súlya alatt vergődve éppen Sadie-be botlottam bele az előszobában. Vörös haja rendezetlen kontyban volt összefogva a feje búbján, kulcscsontján izzadság csillogott, és már félig beköltöztette a saját cuccait.

Egyikünk sem akart lemondani a lakásról, arról a nagyszerű konyháról, a hátsó kertről, főleg nem ezen a borzalmas sydney-i ingatlanpiacon.

– Hová mehetnék? Vissza a nőhöz, akinek összetörtem a szívét? – kérdeztem. – Ne légy nevetséges, Shaw!

– Ja, persze, biztos vagyok benne, hogy teljesen összezuhant, miután elvesztett egy ilyen herceget, mint te, Fisher – vágott vissza Sadie. – És mi van a gazdag szüleiddel?

– Akkor már inkább a nővéredhez költözöm.

– Ezzel most mire célzol?

– Csak arra, hogy amikor volt alkalmam találkozni vele, a nővéred azt kiabálta, hogy egy kiváltságos seggfej vagyok, és a szüleim is azok, de még így is szívesebben élnék vele, mint velük. Habár biztos vagyok benne, hogy ő viszont inkább veled költözne össze, szóval mi lenne, ha inkább én maradnék itt?

– Nem.

– Miért nem?

– Hát nem is tudom, talán, mert ő egy harmincéves ügyvéd, aki már nem vágyik arra, hogy a kishúga rajta élősködjön? – mondta, és karba tette a kezét. – Én is szívesen javasolnám, hogy költözz össze a testvéreiddel, de ordít rólad, hogy egyke vagy.

– Hűha, Sadie Shaw hiányos információk alapján von le felszínes következtetést? Hárman vagyunk testvérek, én vagyok a legfiatalabb. Van egy bátyám és egy nővérem.

– Gratulálok. Akkor költözz össze egyikükkel!

És ez így ment még sokáig. Nagyon sokáig. Az volt a szerencsénk, hogy fényes nappal volt, és a legtöbb lakótársunk még az egyetemen tartózkodott, mert ha meghallottak volna bennünket, biztosan mindkettőnket kiraknak.

Végül eljutottunk az egyetlen olyan megoldásig, amely két ilyen makacs ember számára elfogadható lehet.

– Ez egy nagy ház – mondta Sadie. – Megígéred, hogy nem állsz az utamba?

Megragadtam a kinyújtott kezét.

– De csak ha te sem az enyémbe!

Az évek alatt sokat változott, a stílusa fejlődött, több szeplő borította az arcát, de a kézszorítása még most is ugyanolyan határozott volt.

Elakadt a lélegzetem.

Azt éreztem, hogy legbelül – a lelki egészségem szempontjából teljesen egészségtelen módon – valójában arra vágyom, hogy ne kerüljön engem, inkább keresse a társaságomat. Hogy újra és újra ő szegje meg ezt a harmadik tűzszünetet, amit kötöttünk.

– Most már elengedheted a kezemet, Jonah – szólt rám nyersen. – Nem fogsz megfélemlíteni azzal, ha megpróbálod porrá zúzni a csontjaimat.{9}

NEGYEDIK TŰZSZÜNET – DOKTORI DIPLOMAOSZTÓ

Négy évvel ezelőtt

Sadie azért költözött be a közös albérletbe, mert ő is megkezdte a doktori tanulmányait, és közel akart lenni a campushoz. Bár én másfél évvel hamarabb kezdtem hozzá, mint ő, volt egy időszak, amikor részmunkaidőben dolgoztam, aztán egy évig megszakítottam a tanulmányaimat, hogy elvállaljak egy rangos, de időrabló (és lélekölő) kutatási asszisztensi munkát,{10} úgyhogy Sadie gyorsan utolért.

És ez két dolgot jelentett:

1. Folyamatosan versengtünk egymással: kezdve az egyetemi ösztöndíjaktól az oktatói állásokon és dolgozatjavítási megbízásokon át a kutatási együttműködési lehetőségekig. Tehát tényleg minden területen.

2. És ismét (tényleg elkerülhetetlen volt) ugyanazon a ceremónián vehettük át a diplománkat.

– Fisher, tudom, hogy ezt egyszer már megpróbáltuk, és rettenetesen sikerült – kezdett bele Sadie az öltöző hosszú tükre előtt állva, miközben az önkéntesek rohangáltak körülöttünk és a többi diplomázó körül, gondosan eligazgatva a doktori palástunk selyembélését –, de félre tudnánk tenni az ellentéteket csak mára?

– Úgy érted, hogy le kell mondanom arról a tervemről, hogy amikor bemondják a neved, felállok, és bejelentem: tiltakozom, mint Mr. Briggs a Jane Eyre-ben? – válaszoltam. – Jaj, ne!

Sadie a szemét forgatta.

– Nagyra értékelném, ha megakadályoznád az apádat abban, hogy bojkottálja a kitüntetésemet.

Csak viccelődött, de az aggodalma nem volt teljesen alaptalan. Apám egyértelműen kifejezte, hogy egyáltalán nem tartja sokra Sadie kutatási területét, a szórakoztató irodalmat. Emiatt mindig is nyugtalan voltam, ha megjelent Sadie egyetemi előadásain, majdnem annyira, mint amikor a sajátjaimon tett látogatást. Christian Fisher professzor a passzív-agresszív, a terjengős és a kellemetlen megjegyzések koronázatlan királya volt, ez nem kérdés.

– Ha ez megnyugtat, ma vannak itt mások, akikkel bunkózhat majd – reagáltam. – A testvéreim is ideutaztak a ceremóniára. Túlságosan is le fogja foglalni, hogy a bátyámat, Eliast gyötörje, amiért még mindig nincs állandó egyetemi munkahelye, és a nővéremet, Fionát, amiért tönkretette az ő tökéletes „három gyerek – három doktori” sorozatát.

Sadie furcsán nézett rám.

– Mi az?

– Tehát te is elismered, hogy apád egy seggfej?

– Persze hogy elismerem, én sem vagyok vak. Sem süket. Emlékszem rá, milyen volt az ő házában felnőni.

– Ennek ellenére sosem szólsz egy rohadt szót sem, amikor támad engem – válaszolja Sadie.

– Mintha szükséged lenne egy páncélos lovagra, aki megvívja helyetted a háborúidat. Még jó, hogy nem szólok egy rohadt szót sem.

Sadie arckifejezését nehezen tudtam értelmezni: felvonta a szemöldökét, és alig észrevehetően megrándult a szája. De nem szólt egy szót sem.

– Egyébként – tettem hozzá – te nagyon is ki tudsz állni magadért, Shaw. Nincs szükséged a segítségemre.

Feltettem az avatókalapomat, amitől a szemüvegem szára kényelmetlenül nekinyomódott a fülemnek.

– Na és a nővéred tiltakozni fog, amikor felolvassák a nevemet?

– Chess megígérte, hogy olyan jól viselkedik majd, amennyire csak tud.

– Akkor vagy igen, vagy nem?

– Valahogy úgy – tette fel Sadie is a kalapját.

Aztán, számomra meglepő módon, a vonásai kissé meglágyultak.

– Még jó, hogy a doktori fokozatban nem lehet legyőzni egymást – jegyezte meg. – Nincs olyan, hogy szuperdoktor, vagy ilyesmi. Nem osztanak a legjobb diáknak járó fődíjat. Ma semmi ilyesmi nincs. Csak ez. – Tekintetünk találkozott a tükörben, amint az ünnepi öltözetünkre mutatott.

– A mai lehet az első nap a karrierünk során, amikor egyikünknek sem kell győznie.

Csak a magad nevében beszélj, akarta mondani bennem egy hang, amely a Fisher család vacsoraasztalánál nőtt fel. Ne légy olyan önelégült!

De mostanra már felnőttem.

– Gratulálok, dr. Shaw! – néztem rá.

Sadie rám mosolygott. Nem ez volt az első alkalom, sokszor mosolygott már rám, kajánul, mint aki azt mondja: Épp most sétáltál bele a csapdámba, te idióta!

De most először mosolygott rám így: nyíltan, őszintén és melegen.

– Gratulálok, dr. Fisher!

A kalapja bojtja belegabalyodott a hajába. Azon gondolkodtam, vajon mi lenne, ha odanyúlnék, és kibogoznám?

A ceremónia után, amikor már mindannyian átvettük a diplománkat, az ünnepi fogadáson a tekintetem összeakadt a frissen avatott dr. Sadie Shaw-éval.

Rám nézett, és megemelte a poharát. Én is hasonlóképp tettem.

– Jonah, figyelj ide! – dörrent rám apám. – Éppen próbálok neked segíteni kapcsolatokat építeni!

Áthívta a humán tudományok dékánját egy másik sydney-i egyetemről, egy férfit, aki hatalmas befolyással bír a felvételek terén.

Láttam, hogy Sadie arckifejezése megváltozik.

Feltűnt mögötte a nővére, és valamit a fülébe súgott. Sadie válaszolt. Chess rám pillantott, és szemében összetéveszthetetlenül nyers gyűlöletet láttam. Kiváltságos seggfej, visszhangzott a fülemben.

Elkaptam a tekintetemet.

Másnap, amikor Sadie-vel összefutottunk a közös albérletünk konyhájában, minden folytatódott úgy, mint azelőtt. Azzal a különbséggel, hogy most már Ms. Shaw és Mr. Fisher helyett dr. Shaw és dr. Fisher háborúzott egymással.

ÖTÖDIK TŰZSZÜNET – ANGOL 101

Két évvel ezelőtt

Egy jótanács, ha a tudományos pályát fontolgatod: ha szeretnél egy biztos, stabil állást szakmai előrelépéssel és megfelelő fizetéssel, akkor ne ezt válaszd.{11} Abban az évben, amikor Sadie és én diplomáztunk, összesen öt teljes munkaidős, határozatlan időre szóló egyetemi állást hirdettek meg az irodalomtudományi területen az egész országban. A következő évben hármat. Aztán négyet.

Miközben lázasan pályázgattunk ezekre a pozíciókra, Sadie-vel keményen dolgoztunk abban a hatalmas, kusza tudósi közösségben, amelyet prekariátusnak neveznek.{12} Mindketten alkalmi tanári állásokból próbáltuk fenntartani magunkat, az összes szóba jöhető egyetemre jelentkeztünk, és gyakran ugyanazokért a tanórákért versengtünk egymással, majd minden szemeszter végén beadtuk a jelentkezésünket ugyanarra a pozícióra. A diploma megszerzése előtt a PhD-ösztöndíjunk adott egyfajta anyagi biztonságot.{13} Utána viszont tényleg élet-halál kérdésnek számított, hogy megkapunk-e egy-egy alkalmi munkát.

A Kelet-sydney-i Egyetemen a hírnevünk már megelőzött minket, úgyhogy ott csak külön csoportokhoz vettek fel minket. A többi sydney-i egyetemen viszont nem tudtak a régóta tartó háborúról, így történt, hogy a Bass Egyetem véletlenül felvett mindkettőnket, hogy közösen tartsuk a nagy elsőéves irodalomtudományi alapkurzust.

Ez hatalmas lehetőség volt. A megbízott oktatók számára ritkán adatott meg a lehetőség, hogy előadást tartsanak, különösen ennyi diák előtt, de a kurzusvezető valami fontos ösztöndíjat kapott, ezért pár évre minden óráját átadta másnak. Sadie és én három-három szemináriumot kaptunk, az előadásokat pedig fele-fele arányban osztottuk el egymás között.

– Ez túl jó lehetőség ahhoz, hogy tönkretegyük a vitatkozásainkkal – jelentettem ki, ahogy leültünk a közös konyhaasztalhoz, hogy kidolgozzuk a tantervünket. – Megegyezhetünk abban, hogy ezt profin fogjuk csinálni?

– Először is, ne próbálj meg főnökösködni! Másodszor, én mindig profi vagyok. Te vagy az, aki a vitákat kezdeményezi.

– Te is tudod, hogy ez nem igaz.

– Nyugodtan mondogasd csak ezt magadnak, Fisher! Osszuk fel a heteket, enyém a páratlan, tiéd a páros.

– Jól van.

Ez a terv talán még működött is volna, ha nem kellett volna egymás óráin részt vennünk, hogy biztosítani tudjuk az órák folytonosságát.

Sadie-nek nem tetszett, ahogy Aiszkhülosz Leláncolt Prométheuszát kereteztem a második heti előadásomon, úgyhogy a harmadik heti előadását – amelyen a Frankenstein lett volna a téma – azzal kezdte: Leláncolt Prométheusz egy új nézőpontból. Ezután a negyedik héten én egy Frankenstein másképpen-prezentációval folytattam, és ez így folytatódott hétről hétre, folyamatosan megszegve az ötödik tűzszünetet.

Furcsa módon azonban ez a folyamatos civakodás hihetetlenül magas hallgatói elégedettségi értékeléseket eredményezett. A diákok kegyetlenek tudnak lenni a szemeszter végi kérdőívekben, de mi minden téren elismerő véleményeket kaptunk.

Furcsán hangzik, ha azt mondom, sokkal többet tanultam abból, hogy dr. Shaw és dr. Fisher vitatkozott egymással, mint eddig bármi másból?, írta az egyik diák.

A kedvencem az volt, amikor néztem Sadie-t Jonah előadásai közben, írta egy másik. Gyakorlatilag majd felrobbant, annyira bele akart kötni a mondandójába. Szinte vártam, hogy mikor szólal meg a bevonulózenéje, mint egy profi pankrátornak.

A következő két évben, amíg a kurzusvezető kutatói szabadságon volt, ismét minket kértek fel az Angol 101{14} órák megtartására, ami anyagilag nagyon jól jött ebben az átmeneti időszakban. Apám többször is úgy fogalmazott, hogy a Sadie-val folytatott háborúm akadályozhatja a karrierem kibontakozását. „Nem akarhatod, hogy a nevedet bármilyen szinten is összekapcsolják egy ilyen oktatóval” – mondogatta nekem dühösen, de aztán kiderült, hogy még ő sem tudhat mindent.

HATODIK TŰZSZÜNET

A jelen

Épp befejeztük a harmadik és egyben utolsó évünket, a közös Angol 101 órákat – és ezzel ismét belevetettük magunkat az alkalmi egyetemi munkákért folytatott végtelen küzdelembe –, amikor megkötöttük a hatodik tűzszünetet.

Október utolsó napja volt, vagyis a harminckettedik születésnapom. Apám felhívott és közölte,{15} hogy anyámmal együtt hétre értem jönnek, és közösen elmegyünk vacsorázni.

– És a hét óra az hét óra, Jonah – közölte élesen. – Nem fér bele, hogy késs.

Egy elég fontos szakszervezeti találkozóm lett volna, de semmi értelme nem volt vitába szállni azzal a férfival, aki megtanított vitatkozni.

– Jól van, apa.

Háromnegyed hétkor már készen várakoztam a nappaliban, és a mandzsettámat igazgattam, amikor Sadie hazaért.

– Te meg hová indulsz? – pillantott rám, miközben felakasztotta a kulcsát az S betűvel megjelölt akasztóra az ajtó mellett. – Úgy nézel ki, mint aki most ütött le néhány parasztot, hogy beférjen az utolsó mentőcsónakba a Titanicon.

– Tudsz te jobbat is. Túl könnyű célpont. Mi volt a megbeszélésen?

– Ha vennéd a fáradságot, és te is eljönnél, ahelyett hogy kiöltözve szegényeket versz, te is tudnád.

– Shaw!

– Bekövetkezett, amitől tartottunk – mondta könnyedén, de az arcán feszültség tükröződött. – Még több pénzügyi megszorítás. Az alkalmi dolgozóktól vonják meg elsőként a pénzt. Várhatóan egy csodálatos munka nélküli időszak elé nézünk mindannyian, amivel a szakszervezet nem fog tudni mit kezdeni. De mi olyan fontos, ami miatt nem tudtál eljönni, hogy személyesen is halld a jó hírt? – mutatott az öltönyömre. – Randid lesz?

– Haha. Születésnapi vacsora a szüleimmel.

Sadie a szemét forgatta. Vagy azért, mert nem vettem részt a szakszervezeti gyűlésen, vagy mert szóba került apám, vagy a kettő miatt egyszerre.

– Boldog születésnapot!

Mielőtt felfogtam, hogy az arckifejezése mögött volt némi kedvesség is, már el is tűnt.

És legyünk őszinték, ez azért nem volt olyan kedves. Egy „boldog szülinapot” kijelentéshez nem kell túl sok erőfeszítés. Ez csak úgy jön magától, egy automatikus gesztus. Annyira általános mondat, hogy tulajdonképpen már nem is jelent semmit.

Ennek ellenére ez volt a legkedvesebb dolog, amit aznap este mondtak nekem.

– Jonah?

A konyhaasztalnál ültem összeroskadva, és a hang irányába fordultam. Nem volt rajtam a szemüvegem, úgyhogy csak homályosan tudtam kivenni az ajtóban álló Sadie körvonalait. A folyosó fénye hátulról világította meg, pizsamát{16} viselt, haját a feje tetején kontyba fogta, ami bal oldalra billent, kezében pedig azt a nevetségesen nagy bögréjét tartotta, amin a következő C. S. Lewis-idézet állt: Soha nem lehet elég nagy egy csésze tea, vagy elég hosszú egy könyv, hogy nekem megfeleljen.

– Ne is foglalkozz velem! – hajtottam vissza a homlokomat az összekulcsolt karomra.

Hallottam a lépteit, amint végigsiet a konyhán. Vizet engedett, majd egy kattanás jelezte, hogy bekapcsolja a vízforralót, majd zizegés, amikor megtalálta a teafiltert.

– Tudod, hogy van saját szobád, ugye?

Halkan felmordultam.

– Kivéve, ha annyira le vagy égve, hogy kiadtad. Ha így van, azt a többieknek jóvá kell hagyniuk.

A vízforraló bugyborékolni kezdett.

– És ha annyira le vagy égve, a szüleid biztosan…

– Állj le!

A hangom élesen csengett, már-már támadóan szóltam hozzá, de amikor felpillantottam, láttam, hogy Sadie csak felvonta a szemöldökét.

– Ilyen jól sikerült a születésnapi vacsora?

Ismét lehajtottam a fejem.

Lágy, csobogó hang jelezte, hogy épp a bögrébe önti a vizet, majd egy tompa koppanás, amikor lerakta a bögrét az asztalra.

– Jól vagy?

Ismét felnéztem.

Sadie ott állt előttem, egyik kezével a szék támlájába kapaszkodva. A halvány fényben úgy nézett ki, mint aki egy fekete-fehér filmből lépett ki, világos bőréhez képest a haja, a szeme és a ruhája sötét volt, a rossz látásom pedig csak fokozta ezt az érzetet.

– Nem.

– Kérsz egy csésze teát? Van abból az undorító gyömbéresből, amit szeretsz.

– Nem, köszi.

Megtorpant.

– Szeretnél beszélni róla?

Azt kellett volna válaszolnom, hogy nem. Tizenöt éven át gondosan ügyeltem rá, hogy sohase mutatkozzak gyengének ez előtt a nő előtt. Abban a pillanatban viszont teljesen védtelen voltam. Olyan voltam, mint egy tátongó, fájdalmas nyílt seb.

– A családom gáz – válaszoltam. – És én is gáz vagyok.

Pislogva nézett rám.

– Nyugodtan mondhatod, hogy én megmondtam – tettem hozzá keserűen.

De nem mondta.

Helyette leült velem szemben.

– Tudom, hogy életem nagy részét annak szenteltem, hogy rohadék legyek veled, de még te sem gondolhatod, hogy ennyire gonosz vagyok.

– Itt nem arról van szó, hogy valaki gonosz vagy nem gonosz. Hanem arról, hogy igaza van, vagy sem. És ebben az esetben az „én megmondtam” kijelentéssel teljesen igazad lenne.

– Jonah, mi történt?

Felsóhajtottam, majd felvettem a szemüvegemet.

– A nővéremről van szó.

– Arról, aki magára haragította az apádat azzal, hogy nem szerzett doktorit?

Csak bámultam. Hogyhogy emlékezett erre?

– Odafigyelek, amikor beszélsz – mondta. – Különben hogyan tudnám mindig megcáfolni az érveidet?

Te jó ég! Ennek a lánynak az agya egy hatalmas csapda.

– Igen, Fionának hívják.

Felálltam, mert hirtelen túl bensőségesnek tűnt ilyen közel ülni hozzá.

– Ma este az étteremben az apám tíz percen keresztül veszekedett a sommelier-vel a borról, amit rendelni akart. – Kivettem a szekrényből a gyömbéres teafilteremet, megtöltöttem a vízforralót, és bekapcsoltam. – Aztán újabb öt percig vitatkozott anyámmal, hogy miért akart à la carte rendelni, és miért nem a kóstolómenüt választottuk. Amint a pincér kitöltötte a bort, csak úgy mellékesen megjegyezte, hogy Fionát elhagyta a seggfej férje, Matt, a titkos másik családjáért, és nem hajlandó gyerektartást fizetni.

És ezt a lehető legudvariasabban, legvisszafogottabban és legkedvesebben adtam elő. Remélem, a munkaerőpiacon mostanában jobban összejönnek majd a dolgaid, Jonah, jegyezte meg apám, miközben a bort lögybölte a poharában, megkóstolta, majd grimaszolt egyet, de végül elismerően bólintott a pincérnek. Most, hogy Fiona tönkretette az életét és pénzért könyörög, nem tudunk veled is foglalkozni, ha elbuksz.

Ezt hogy érted?, kérdeztem, és hirtelen kiszáradt a szám. Mi történt Fionával?

– Jaj, Jonah! – mondta Sadie.

– Fiona még csak nem is sejtette – folytattam, miközben a víz lassan forrni kezdett. – Fel sem tűnt neki, hogy bármi baj lenne. Matt egyik nap csak leültette, és közölte vele: „Meglepetés, a befektetési bank, ahol dolgozom, igazából nem is küld minden héten Melbourne-be, hanem van ott egy másik életem, egy másik feleségem és másik gyerekeim, akiket jobban szeretek, mint téged. Viszlát!”

Nem is értem, hogy nem jött rá, mondta apám, miután már tizenkettedszerre szakította félbe anyámat, aki megpróbálta kissé kevésbé nyersen elmondani nekem a történetet. Tudom, hogy Fiona sosem volt a legélesebb kés a fiókban, de ezt azért nem olyan nehéz észrevenni.

– Micsoda igazi rohadék – jegyezte meg Sadie.

Keserűen felnevettem, de lehet, hogy inkább hangzott nyögésnek. Közben felforrt a víz.

– Köszönöm, te vagy az első ember, aki normálisan reagál a helyzetre.

– Hogyan máshogy lehetne erre reagálni? – Felállt, kivette remegő kezemből a vízforralót, és beleöntötte a vizet a bögrémbe. – Szegény nővéred. Jól van?

– Nem tudom.

– Hogyhogy nem tudod?

– Nem beszéltem vele. – Elvettem tőle a bögrét, és visszatettem a konyhaasztalra, majd gyakorlatilag visszazuhantam a székre. – Így tudtam meg, mi történt. Apámtól, aki tett egy futólagos megjegyzést a pénzről. Fiona nekem egy szót sem szólt az egészről.

Még soha nem láttam ilyet, hogy Sadie Shaw keresi a szavakat. Eddig bármit mondtam neki – vagy bárki bármit mondott neki –, mindig volt rá válasza. De úgy tűnik, hogy ezt még az ő briliáns agya sem tudta feldolgozni.

– Próbáltam felhívni, amikor hazaértem, de nem vette fel – folytattam. – Azt hiszem, ez nem meglepő. Három gyereke van, akik eléggé lefoglalják őt. Valószínűleg már összeesett a kimerültségtől.

Legalábbis ezzel nyugtattam magam. Mi van, ha Fiona csak bámulta a nevemet a telefon kijelzőjén, attól tartva, hogy beolvasok neki? Hogy azt mondom majd, megérdemelte, ami történt?

– És mi a helyzet a bátyáddal? – ült vissza a velem szemben lévő székre. – Neki elmondta?

– Még őt sem tudtam elérni, Németországban van egy ösztöndíjjal. De nem hiszem.

Legalább Elias szólt volna nekem, ha tud erről. Vagy nem?

Sadie hosszan kifújta a levegőt.

– Ha bármi hasonló történne velem, olyan gyorsan szaladnék Chesshez, hogy csak úgy porzana alattam a föld. Vajon miért nem beszélt neked róla?

– Azért, Shaw, mert nekem teljesen elbaszott családom van.

A szakállamat simogattam, és közben abban reménykedtem, elég sötét van a helyiségben és elég sokat takar a szemüvegem ahhoz, hogy ne vegye észre a könnyeket a szemem sarkában.

– Elias, Fiona és én nem olyanok vagyunk egymásnak, mint te és a nővéred. Mi nem… Nem szoktunk… Tudod, néha annyira irigy vagyok rád!

Sadie felvonta a szemöldökét.

– Tudom, tudom. Most olyan lehetek kívülről, mint egy szánalmas kis gazdag gyerek. Basszus, az is vagyok. De… emlékszel az első diplomaosztónkra? Amikor a nővéred összeveszett apámmal?

– Persze hogy emlékszem. Annyira kellemetlenül éreztem magam, hogy azt hittem, soha többet nem fogok tudni a szemedbe nézni.

Ő érezte magát kellemetlenül? Ez az információ váratlanul ért, és amilyen állapotban épp voltam, esélyem sem lehetett rá, hogy ezt feldolgozzam.

– Na, akkor féltékeny voltam – ismertem be. – Mert minket a testvéreimmel arra neveltek, hogy egymással harcoljunk, ne egymásért. Nincs egy ember a világon, aki úgy kiállna mellettem, ahogy Chess állt ki melletted.

Erősebben szorítottam a bögrémet.

– A legelső dolog, amit megtanultam az életben, hogy hogyan kell vitázni – folytattam. – Apám ezt mindhármunkba beleverte. Esténként azt játszottuk a vacsoraasztalnál, hogy ha egyikünk bármiről véleményt mondott, rá kellett mutatnia a másikra, és azt mondani: „ördög ügyvédje!” És addig nem mehettünk el az asztaltól, amíg véget nem ért a vita. Ez volt a mi családi sportunk.

Nagyot kortyoltam a teámból, de ez sem használt a torkomban növekvő gombóc ellen.

– Fiona volt az egyetlen, aki néha ellenállt. Volt, hogy amikor apám rámutatott, egyszerűen csak nemet mondott, és elsétált. És néha megpróbált engem is megvédeni. Három évvel idősebb nálam, és…

Automatikusan nyeltem egyet. Csak hétéves voltam, amikor apám elvette a plüssmackómat, és közölte, csak akkor kapom vissza, ha elég meggyőzően érvelek amellett, hogy miért van szükségem rá. Teljesen kétségbeestem, de ő hajthatatlan volt, és azt felelte: A könnyekből nem lesz tételmondat, Jonah.

Aztán két nappal később Fiona megjelent a szobámban az éjszaka közepén. Tessék, visszaloptam neked, suttogta, és odaadta a macimat. De jobban rejtsd el, mint apa, jó?

– Megpróbált engem is megvédeni – ismételtem meg. – De amikor neki lett volna szüksége rám, én elfordultam tőle.

– Miért? – kérdezte Sadie. – Mit csináltál?

– Fogalmazzunk úgy, hogy nagyon-nagyon nem voltam támogató vele szemben, amikor úgy döntött, férjhez megy.

Még most is élénken él bennem, milyen volt, amikor Fiona bejelentette, otthagyja az egyetemet, Tasmániába költözik, és hozzámegy egy idősebb férfihoz. Anyám, aki általában csendes és alázatos volt, csak úgy őrjöngött, és ostobának, meggondolatlannak nevezte a döntését. Apám egyetértett vele, és azt mondta, hogy ezzel a buta döntéssel sokkal nagyobb csalódást okozott, mintha megbukott volna. Elias csak a fejét rázta, és azt mondta: Ne már, Fiona, ne légy hülye!

Aztán a nővérem rám nézett.

Borzasztó döntést hozott. Tizennyolc éves voltam akkor, és teljesen elvarázsolt az egyetemi élet. Biztos voltam benne, hogy butaságot csinál, de előttem már hárman közölték ezt vele, nem volt szükség rá, hogy még egy embertől meghallgassa.

Ennek ellenére ahelyett, hogy támogattam volna, felszegett állal a szemébe néztem, és azt kérdeztem: Meg tudnád magyarázni, miért nem ez a világ valaha volt legrosszabb döntése?

Fiona egy hosszú pillanatig még a szemembe nézett, majd sarkon fordult, és kisétált a házból.

Nem mintha rosszban lettünk volna az azóta eltelt tizennégy évben. Az esküvőjén én voltam az egyik násznagya. A gyerekeinek mindig küldtem ajándékot, amikor születésnapjuk volt, és néha beszéltem velük Zoomon keresztül. Jó néhány egészen elviselhető karácsonyt töltöttünk együtt. Szeretem a nővéremet.

De valami aznap elromlott kettőnk közt, amit azóta sem nem tudtunk helyrehozni.

– Pedig úgy tűnik, igazad volt – jegyezte meg Sadie. – Tekintve, hogyan alakult a házassága.

– De most nem az a lényeg, hogy kinek volt igaza.

Sadie meglepetten pislogott. Nem hibáztatom érte. Én sem számítottam rá, hogy egyszer ez a mondat el fogja hagyni a számat.

– Nem csoda, hogy nem szólt nekem arról, hogy Matt elhagyta – fűztem hozzá gépiesen. – Valószínűleg nem gondolta, hogy lenne bármi értelme. Arra számított, hogy csak kinevetném, és az arcába dörgölném, hogy én megmondtam, amitől csak még rosszabbul érezte volna magát.

Levettem a szemüvegemet, és megtöröltem a szememet.

– És ha belegondolok, hogy teljesen egyedül van Hobartban – mondtam elhaló hangon –, magányos és elszigetelt, és közben arra gondol, hogy amit a családja a házasságáról mondott, az beigazolódni látszik. És a hülye apámnál kell könyörögnie pénzért, hogy gondoskodhasson a gyerekeiről.

Le kellett volna állnom. Akkorára nőtt a gombóc a torkomban, hogy a hányinger kerülgetett. A szememet marták a könnyek, amiket próbáltam visszanyelni. Közel álltam hozzá, hogy teljesen szétessek.

És éppen Sadie Shaw előtt, aki élete legszebb éveit tette fel arra, hogy tönkretegyen engem.

Aki most csak hátradőlt a székében, végigmért a tekintetével, és a lehető legszárazabb hangján közölte:

– Szóval, ha jól értem, nem ez volt életed legjobb születésnapja.

Olyan hirtelen tört ki belőlem a nevetés, hogy még engem is meglepett, mintha csak áthatolt volna a tudatomon, és kiszakadt volna a testemből.

– Tudod, most, hogy belegondolok, szerintem egyik szülőm sem kívánt boldog… Mit csinálsz?

Sadie ismét felállt, majd lábujjhegyen egyensúlyozva próbált levenni egy bögrét egy kissé túl magasan lévő konyhaszekrényből, majd eltűnt a kamrában.

– Senki nem érdemli meg, hogy ilyen rossz születésnapja legyen, még te sem, Fisher.

Amikor újra előkerült, liszt, kakaó és cukor volt a kezében. A liszteszacskó nem volt jól bezárva, ezért a fehér por rászóródott a pizsamájára.

– A hűtőben lévő tojás a tiéd, ugye? Elhasználhatok egyet?

– Mire?

Ezt igennek vette.

– Gyerekkorunkban Chess mindig ilyet készített nekem, ha rossz napom volt. Ez az étel az „olcsó boldogság” szimbóluma. Valószínűleg nem fog megfelelni a te elvárásaidnak, de legalább egy kis boldogságot megérdemelsz a születésnapodon.

Sadie a bögrébe öntötte a hozzávalókat, határozott mozdulatokkal összekeverte, majd berakta a mikróba. Nyilvánvalóan nem találta el az arányokat, de nem tettem szóvá.

– Ez igazán nem szükséges – hagyta el helyette a számat.

– Fogd be, Jonah! Egy pillanatra hadd legyek veled jó fej!

– Sosem vagy velem jó fej.

– Ma van a szülinapod. Van erről egy záradék a szerződésben.

– Tényleg?

– Igen, és arról is, ahogy bármikor szidhatjuk együtt az apádat. Erre bármikor nyitott vagyok, amikor csak szeretnéd.

Egy pillanatra rám villantotta gyönyörű mosolyát, majd megszólalt a mikró.

– Nem vagyok benne biztos, hogy teljesen elkészült, de jó lesz – nézegette a bögrét gyanakvóan. – Én egyébként is jobban szeretem, ha egy kicsit nyers marad belül. Akkor lágyabb a közepe.

Lerakta elém a bögrét és egy kanalat. Egy csokoládés bögrés süteményt készített nekem, ami aszimmetrikusan domborodott ki az edény tetején, kissé balra dőlve, mint a kontya.

Ismét megnőtt a gombóc a torkomban. Eddigi életemben csupán egy ember tett értem hasonlót, Fiona.

– Gyerünk, egyél! – biztatott Sadie, és olyan lazán ült vissza velem szemben, mintha nem én ülnék ott, hanem bármelyik másik lakótársunk. – Ha most arra vársz, hogy eléneklem neked a Happy Birthdayt, akkor egy ideig még itt leszünk.

– Nem baj – böktem ki. – Hallottalak énekelni a zuhany alatt, határozottan nem szeretnék belőle privát bemutatót kapni.

– Nincs is olyan szerencséd.

Ettem egy falatot a süteményből. Igazam volt az arányokkal kapcsolatban. Túl sok volt a kakaó, túl kevés a cukor, és hihetetlenül keserű íze volt.

– Nagyon finom, köszönöm!

Sadie egy ideig még szemezett velem, majd felém nyújtotta a kezét. Nem azért nyúlt, hogy kezet fogjunk, ahogy a legtöbb tűzszünetünk alkalmával, hanem rátette a kezét az enyémre, meleg tenyerét az ujjaimon éreztem.

– Tűzszünet? – kérdezte.

Megfordítottam a kézfejemet, hogy a tenyerünk összeérjen, ujjaim lazán összefonódtak az övéivel.

– Tűzszünet – válaszoltam. – Köszönöm, Sadie! A mai este... Köszönöm, hogy meghallgattál.

– Nagyon szívesen.

Gyengéden megszorította a kezemet, amitől úgy éreztem, mintha az ujjai a szívembe kulcsolódnának.

– Tudom, hogy a közös múltunkat tekintve én vagyok az utolsó, akitől segítséget kérnél, de ha bármit tehetek, hogy segítsek a nővérednek… Nos, a nővérek a gyenge pontjaim.

– Köszönöm.

Ismét megszorította az ujjaimat, és hirtelen megrémültem, hogy mindjárt elengedi.

– Nem akarok többé harcolni, Sadie. Tudom, hogy az egyetem mindig egymás ellen fordít minket, hogy mi is mindig egymás ellen fordulunk, de én nem akarom már ezt folytatni.

Hosszú másodpercekig hallgatott.

– Olyan régóta harcolok veled, hogy már nem is tudom, hogyan kell abbahagyni – ismerte el. – De ha szeretnéd, megpróbálom.

És így kötöttük meg a hatodik tűzszünetet, amiről azt gondoltam, ez lesz az utolsó. A végső egyezség dr. Sadie Shaw és dr. Jonah Fisher között. A szerződés, amit soha nem fogunk megszegni, érett lezárása az éretlen rivalizálásunknak, és kísérlet egy új kezdetre, ami egy nap talán barátsággá alakulhat. Fehér zászlók lobogtak. A fegyverletétel megtörtént.

Másnap pedig meghirdették az állást.

NOVEMBER

Első fejezet
Sadie

A doktori disszertációmat az úgynevezett eukatasztrófáról írtam.

Amikor valakinek ezt megemlítem, rögtön arra gondol, hogy éveken át valami rettenetesen lehangoló témát kutattam, de semmi sem állhatna távolabb az igazságtól. Az eukatasztrófa ugyanis éppen hogy valami jó dolog.

Ezt a kifejezést J. R. R. Tolkien használta először 1939-es skóciai A tündérmesékről című előadásában. Amikor először olvastam róla, olyan mélyre hatolt bennem, hogy azóta sem hagy nyugodni.

Tolkien szavaival élve ez a hirtelen bekövetkező, örömteli „fordulat”. Az én értelmezésemben ez az a pillanat, amikor a történet eljut arra a pontra, hogy minden reménytelennek tűnik, és már azt hisszük, a dolgok örökre rosszra fordulnak, az egyetlen lehetséges végkifejlet a teljes nyomorúság és szenvedés, és ekkor történik valami jó dolog.

A kedvenc példám az eukatasztrófára az egyik legkedvesebb gyerekkori könyvélményemhez kapcsolódik. Egy nyíltszívű iskolai könyvtáros, amikor megpillantott engem, a vörös hajú, nehéz sorsú kislányt, aki imád olvasni és tanulni, a kezembe nyomta az Anne otthonra talál című könyvet. Annyira tetszett a történet, hogy sírtam, amikor vissza kellett adnom, ezért Chess, aki akkor kiskamasz volt, kikönyörgött, kölcsönkért, majd végül ellopott nekem egy sorozatnyi Anne-könyvet az iskolai könyvvásárról.

Szerettem és nagy becsben tartottam az összes kötetet, de a harmadik volt a kedvencem, az Anne válaszúton. Az, amelyikben Anne egyetemre megy. A könyv vége felé derül ki (bocsánat, spoiler, de ez a könyv 1915-ben jelent meg), hogy Gilbert Blythe, Anne egykori riválisa / későbbi barátja / tulajdonképpeni expasija, mert korábban visszautasította, tífuszban haldoklik.

És Anne-nek szörnyű, rettenetes felismerése támad: szerelmes ebbe a férfiba – és most el fogja veszíteni.

Másnap reggel felkészülve a legrosszabbra, Anne remegve kérdezi, hogy van Gilbert.

Gilbert jobban van. Lement a láza. Biztosan nem fog meghalni.

Ez egy eukatasztrófa.

Tisztán emlékszem arra, amikor először olvastam ezt a történetet. Kilencéves voltam, késő délután volt, és a kis szobában ücsörögtem, amin az akkor tizennégy éves Chess-szel osztoztunk. Sírva fakadtam, amikor Anne megtudta, hogy Gilbert haldoklik, de próbáltam visszatartani a könnyeimet. Chess a saját ágyán ült és tanult, nem akartam megzavarni.

De aztán Anne megtudta, hogy Gilbert mégsem hal meg, és nem tudtam visszafogni magam, kitört belőlem a sírás.

– Mi a baj? – Chess azonnal mellettem termett, a füzete a padlón hevert.

– Semmi – szipogtam. – Csak annyira… Annyira…

– Annyira micsoda?

– Annyira szép!

Pár másodpercbe telt, mire Chess megölelt, majd elnevette magát.

– Halálra rémültem. Legközelebb, ha sírva fakadsz, tudnád valahogy jelezni, hogy csak egy könyv miatt van?

Számos tudományosan megalapozott, komoly szakmai oka volt annak, hogy miért az eukatasztrófát választottam a PhD-témámnak, de a valódi magyarázat az volt, hogy azóta is azt az érzést akartam újra átélni: azt az euforikus pillanatot, a boldog megkönnyebbülést, hogy a dolgok végre-valahára jóra fordulnak, és a napsütés áttör a sötétségen.

Mert abban nőttem fel, a sötétségben. Úgy nőttem fel, hogy csapdába voltam zárva. Mindössze két dolog választott el a komor valóságtól, hogy anyám végstádiumú betegségben szenvedett, apám soha nem is volt jelen az életemben, és nyomasztó szegénységben éltünk: a nővérem és a könyveim.

A könyvek lapjain kívül számomra és Chess számára nem létezett eukatasztrófa, nem volt váratlan, boldog fordulat. Csak hosszú, végeláthatatlan harcok sorozata. Anyánk harca a betegségével, amelybe végül belehalt. A mi harcunk apánk ellen, aki végül már nem jött vissza. Chess harca, hogy érvényesülni tudjon a vállalati jog világában, és ne kelljen ismét megtapasztalnunk azt a mélyszegénységet.

És az én harcom, hogy karriert építsek az egyetemi világban, ami az egyik legkegyetlenebb és leginkább a versengésen alapuló közeg. Mindezt úgy, hogy azokat a könyveket tanulmányozom, amelyek a legnagyobb mentsváraim voltak, miközben az egyetemi oktatók nagy része nem tartja ezt semmire.

Annyira nehéz volt ez a küzdelem, hogy az utóbbi időben már kezdtem elfogadni, hogy nem nyerhetek.

Évek teltek el azóta, hogy megszereztem a diplomámat, és úgy éreztem, még mindig nem sikerült előrelépnem. Kiadtam egy monográfiát, valamint rengeteg cikket meg értekezést publikáltam, és mostanra sikerült elég tanári munkát szereznem ahhoz, hogy szemeszterről szemeszterre túléljek. De továbbra is a munkaerőpiacon küzdöttem. Semmilyen előrelépés nem történt afelé, hogy elérjek valami komolyat, valami állandót, valami maradandót. Alig hirdettek meg teljes munkaidős egyetemi állásokat az irodalomtudományok terén, de amint megjelent egy-egy hirdetés, én azonnal jelentkeztem. Csak egy interjúra hívtak be. Azt hittem, jól sikerült, de amikor megkaptam az elutasító e-mailt, rögtön szembetűnt egy mondat: Bár ön nagyon alapos kutatói munkát végzett a szórakoztató irodalom terén, a téma nem illik bele a jelenlegi programunkba. Lehetek akármennyire jó oktató – akár kiemelkedő is –, mindez nem számít, ha senki nem tiszteli a kutatásaim tárgyát.

De küzdöttem tovább. Egy dolgot nem tudtam megtanulni az életem során, mégpedig azt, hogyan kell feladni.

De nem számított, mennyire keményen dolgozom és küzdök, vagy hány szakszervezeti kampányban veszek részt, egyre nyilvánvalóbb volt, hogy szinte teljesíthetetlen feladat előtt állok. Egyik egyetemre sem hirdettek felvételt, mindenhonnan csak kirúgták az embereket, és az alkalmi munkavállalók voltak az elsők, akiket fel lehetett áldozni, köztük engem is. Akármennyire erősen vetettem is a hátam a sziklafalnak, nem tudtam megakadályozni, hogy visszadőljön rám.

Épp kezdtem beletörődni, hogy mindennek vége, és a sokéves erőfeszítésem, hogy egyetemi oktató legyek, kudarcba fullad, helyette újabb karrierút után kell néznem.

És akkor meghirdették az állást. A szívem majd kiugrott a helyéről, amikor megláttam a hirdetést az egyetemi állásajánlatok e-mailes összefoglalójában: Lyons Egyetem, irodalomtudományi óraadó, középhaladó kurzus, állandó állás, teljes munkaidő. Elég bölcs és tapasztalt voltam már ahhoz, hogy ne fűzzek hozzá nagy reményeket.

De amikor megláttam a kívánt kutatási területeket, ismét jó érzés töltött el. Olyan jelöltet keresünk, akinek van tapasztalata legalább egy területen a következők közül: modern irodalom, kora újkori dráma, szórakoztató irodalom.

Éreztem, hogy könnyek szöknek a szemembe. Megpróbáltam kipislogni őket, hogy újra elolvashassam, nem láttam-e rosszul, és nem csak a vágyaim miatt képzeltem-e oda: szórakoztató irodalom.

Mielőtt a szám elé kaphattam volna a kezem, kitört belőlem a zokogás; egy hangos, idegesítően magas, visító hang. Felkaptam egy párnát az ágyamról, és belefúrtam az arcomat, hogy a lakótársaim közül senki se legyen fültanúja az összeomlásomnak.

Van egy mondat A tündérmesékről című esszében, amit annyira szeretek, hogy a lábamra tetováltattam. Tolkien szerint az eukatasztrófa olyan erős, és olyan misztikus boldogsággal áraszt el bennünket, ami „a világ falain túli öröm, amely szívbemarkoló, akár a bánat”.

Néha, amikor már elkerülhetetlennek tűnik a tragédia, Gilbert Blythe mégsem hal meg.

Néha az álommunkádról szóló álláshirdetésben épp a te népszerűtlen specializációddal keresnek valakit.

Néha minden szerencsétlen előjel ellenére történik valami jó is.

Időbe telt, hogy összeszedjem magam az első eksztatikus élmény után, amit a remény keltett bennem, de aztán vettem pár mély levegőt, és visszaültem a laptop elé, arra kényszerítve magamat, hogy megőrizzem a józan eszemet.

Lehet, hogy az álláshirdetésben szórakoztató irodalomra specializálódott embert keresnek, de messze nem én vagyok a világon az egyetlen ezen a területen. Valószínűleg egy másik Sadie ugyanígy ül a saját szobájában egy albérletben, és a párnájába üvölti a boldogságát, abban reménykedve, hogy talán mégsem veszett el az álma.

Van egy másik szó, amit Tolkien szintén A tündérmesékről című művében említ, ez pedig a „düszkatasztrófa”. És ez tényleg azt jelenti, aminek hangzik. Ha az eukatasztrófa egy jó fordulat, a düszkatasztrófa ennek a „szerencsétlen” párja.

Az első jele a düszkatasztrófa közeledtének az volt, amikor megnéztem, hol is van a Lyons Egyetem. Hobartban. Ha megkapom a munkát, el kell hagynom Sydney-t.

Ez még rendben is van, gondoltam. Mindig is sejtettem, hogy ha kapok egy állandó egyetemi munkát, akkor valószínűleg el kell majd költöznöm. Nem mintha bármi is idekötött volna. Persze, voltak barátaim, de olyan sokat dolgoztam, hogy ezek a kapcsolatok nem voltak túl szorosak annak ellenére, hogy legtöbbjükkel egy fedél alatt laktam. Az egyetlen ember, aki nélkül nem tudnék élni, az Chess. De neki már van pénze, és bármikor meglátogathat, amikor csak akar.

Mégis, a költözés gondolata jobban fájt, mint gondoltam. Szórakozottan megdörzsöltem a mellkasomat.

Ismét átolvastam a felvételi kritériumokat. PhD egy releváns szakterületen: pipa. Kiváló oktatási eredmények kidolgozott tantervvel: pipa. Gazdag publikációs lista: pipa. (A szórakoztató irodalom miatti hátrányomat azzal próbáltam ellensúlyozni, hogy nagyon is komolyan vettem azt a szakmai mondást, miszerint „Publikálj, vagy pusztulj!”.)

Olyan jelöltet keresünk, akinek van tapasztalata legalább egy területen a következők közül: modern irodalom, kora újkori dráma, szórakoztató irodalom.

Nem tűnt el, még most is ott volt, hogy szórakoztató irodalom.

De ez annyira izgatottá tett, annyira csak ezzel a két szóval foglalkoztam, hogy nem volt időm értelmezni a másik két specializációt.

Kora újkori dráma. Az a kutatási terület, ahol az ellenségem dolgozik. A férfi, akivel épp tegnap este kötöttem békét.

Dr. Jonah Fisher sokkal nagyobb szívességet tett nekem, mint azt valaha is be merném vallani. Ennek több oka is van – többek között a büszkeségem –, de leginkább az, hogy igazából nem személyesen ő tette értem ezeket a szívességeket. Inkább az volt a lényeg, amit ő jelentett számomra. Amit Fisher képviselt az én Sadie Shaw-univerzumomban.

Nehéz úgy megharcolni egy háborút, ha az ellenfeled alaktalan, névtelen, arctalan. Nem tudsz legyőzni valakit, akit nem is látsz.

És amikor egy elsőéves költészeti szemináriumon egy fekete hajú, kócos, vastag keretes szemüveget viselő, pelyhedző szakállú srác szembeszállt velem Wordsworth Joannának című versének elemzése kapcsán, és egyáltalán nem hátrált meg, amikor visszavágtam, ő lett az ellenségképem megtestesült alakja.

Uh, reagált Chess, felém fordítva a rozoga asztalon álló ventilátort, amikor mindezt elmeséltem neki aznap este az apró, légkondi nélküli lakásunkban, ahol anyukám halála után ketten éltünk. Hülye kis kiváltságos magánsulis fiúk. Ők a jogi egyetem pestise. Azt hiszik, mindent tudnak.

Nem hiszem, hogy valaha az életben bárki is megmondta volna neki, ha nem volt igaza, válaszoltam, kézfejemmel letörölve az izzadságot a homlokomról.

Aztán amikor pár évvel később hallottam, hogyan szedi szét Fisher professzor Jonah-t az egyik PhD-szemináriumon, megtudtam, hogy nem éppen jól értelmeztem a családi dinamikájukat.

De a szimbólumoknak hatalmas erejük van. Jonah mindent megtestesített, ami ellen küzdöttem, és már túl késő volt ahhoz, hogy megváltozzon a véleményem. És különben is, még ha az apja minden egyes nap közölte is vele, hogy téved, Jonah akkor is az ő fia volt. Fisher professzor engem – akinek a kutatási munkáját egyszer úgy jellemezte, hogy felszínes, komolytalan és értelmetlen, amely ráadásul „a deus ex machina gyermeteg értelmezésén alapul” – természetesen nem mutatott be egyetlen egyetemi oktatónak sem, akik állást ajánlhattak volna nekem.

Jonah Fisher volt számomra a mérce, az etalon. Azt gondoltam, ha sikerül tartanom vele a lépést, van esélyem, hogy bejussak az egyetemre oktatóként. De a tény, hogy ő is – minden privilégiuma, kapcsolata és az enyémnél „irodalmibb” tudományterületen végzett tanulmányai ellenére – még mindig csak alkalmi megbízásokat kapott, és több mint harmincévesen is egy közös albérletben lakott, tartotta bennem is a lelket.

Valójában Jonah Fisher is egy ember.

Nem tudom pontosan, mikor kezdtem el őt két külön emberként kezelni a fejemben, de a PhD-diplomaosztónkon csúcsosodott ki, amikor lazán megjegyezte, hogy ő is tudja, az apja egy borzasztó ember, aki sportot űz abból, hogy támadó és igazságtalan legyen velem szemben. És csak azért nem szállt soha szembe vele, mert nem akart engem elnyomni.

Egyébként te nagyon is ki tudsz állni magadért, Shaw, mondta könnyedén, miközben a tükörben megigazította az avatókalapját, mint aki nem is próbál meggyőzni, hogy új szerepet osszak rá a saját kis univerzumomban. Nincs szükséged a segítségemre.

Onnantól kezdve két Jonah létezett számomra: a tweedzakós és a kardigános.

A tweedzakós Jonah testesített meg mindent, ami ellen küzdöttem. Az intézményi kivételezés elefántcsonttornyát, amely elszántan próbált engem és az én felszínes, komolytalan, értelmetlen és gyerekes munkámat távol tartani magától.

Kardigános Jonah viszont emberséges volt. Ő volt az, akivel már évek óta együtt éltem, és aki annak ellenére, hogy szinte mindenen vitatkozott velem, talán nem is volt annyira rossz ember.

Ő volt az, akivel a sötét konyhában ücsörögtem. Jonah legkevésbé tweedzakós, és leginkább kardigános verziója. Jonah, aki szerette a nővérét – ez volt számomra a világ legfontosabb, legemberibb érzelme. Ezzel az énjével kötöttem végső békét. De most itt volt ez az álláshirdetés, ami tökéletes volt arra, hogy minden eddiginél jobban összeugrasszon minket.

Irreális vágy volt részemről abban bízni, hogy ő nem látta az álláshirdetést, de… Az az igazság, hogy soha nem voltam a realizmus nagy rajongója.

A reményem szinte azonnal szertefoszlott. Mondjuk, ez várható volt, tekintve, hogy mennyi pályakezdő kutató lakott a közös albérletünkben.

– Jonah! – szólította meg vidáman Van, amikor a szóban forgó férfi aznap este belépett a konyhába. – Láttad a Lyons álláshirdetését?

Jonah letette az oldaltáskáját, és töltött magának egy pohár vizet. Kénytelen volt átnyúlni előttem – mivel ott álltam a tűzhely mellett, épp vacsorát készítettem –, és az ujja finoman megérintette a fülemet, alig érezhetően.

– Igen, láttam.

– Idén ez még csak a harmadik irodalomtudományi álláshirdetés, igaz? – folytatta Van.

– Második – javítottuk ki Jonah-val kórusban.

Akaratlanul is rápillantottam. Ő is ugyanígy reagálhatott, mivel találkozott a tekintetünk, és halványan, de boldogan elmosolyodott. Ez a tweedzakós Jonah mosolya volt, amit már rengetegszer láttam. Ez a mosoly azt jelentette: Bár ez nem a legmegfelelőbb alkalom, hogy hangosan is közöljem veled, de csak hogy tudd, mindenben tévedsz.

– Mit gondolsz a helyszínről? – kérdezte Van. – Tasmánia elég messze van.

– Én odaköltöznék – vágtam rá.

– A nővérem, Fiona Hobartban él – válaszolt Jonah. – Úgyhogy igazából szívesen odaköltöznék.

– Ó, a fenébe!

És én még képes voltam egy pillanatig is hinni az eukatasztrófában. Amikor Jonah megpillantotta az álláshirdetést, nemcsak annak örült meg, hogy az ő specializációjával keresnek valakit, és több száz kilométerre költözhet az apjától, de ugyanabban a városban dolgozhat, ahol a nővére is él. A nővére, akit most hagyott el a férje, és akivel most olyan kétségbeesetten próbálja visszaépíteni a kapcsolatát. Biztosan hihetetlenül boldog.

De vajon ő is a szívéhez kapott, amikor rájött, hogy a kora újkori dráma mellett a szórakoztató irodalmat is megemlítették? Dühös volt? Vagy talán ideges, hogy az elviselhetetlen fő ellensége ismét szembe fog szállni vele, vagy…

– Sadie, azt hiszem, az mindjárt oda fog égni – zökkentett ki Jonah.

Levettem a serpenyőt a tűzhelyről, még épp időben, mielőtt az egész vacsorám ehetetlenné égett volna.

– Csak azért, mert jobban főzöl, mint én, nem kell kiselőadást tartani róla – vágtam vissza, majd beleöntöttem a vacsorámat egy tányérba, és igyekeztem a lehető leggyorsabban elhagyni a konyhát, miközben kerültem a tekintetét.

Ahogy a szobámba értem, felnyitottam a laptopomat, és ismét végignéztem a felvételi kritériumokat. Ettem egy falatot a szinte ehetetlenül száraz wokos csirkémből, és elkezdtem összehasonlítani magam tweedzakós Jonah-val. PhD… Döntetlen. Pontosan ugyanannyi ideje szereztük meg a doktori címünket. Tanítási tapasztalat: valószínűleg ez is döntetlen. Volt egy időszak, amikor magamnak ítéltem volna meg a pontot – hatalmas lelkesedésem a populáris kultúra iránt az átlagos tanárból jó fej tanárrá tett a gyerekek szemében. De látva a hallgatói kérdőíveket az Angol 101 óráról a Bass Egyetemen, rájöttem, hogy Jonah-nak is megvan a saját vonzereje. Lehet, hogy én vagyok a jó fej, de ő – szemébe hulló sötét hajával, szemüvegével és szakállával, meg persze a végtelen kötöttruha-gyűjteményével – megtestesítette a tipikus „helyes, fiatal angolprofesszor” archetípusát, akiről minden egyetemi diáklány álmodozik.

Meggyőző publikációs lista: valószínűleg ez is döntetlen. Összességében én többet publikáltam, de ő nevesebb lapokban. Nem mintha én nem próbáltam volna, de a Shakespeare és barátai sokkal könnyebben eladható az intézményi lapoknál, mint az én munkáim. Ha továbbra is halogatta volna, hogy a PhD-dolgozatából egy monográfiát csináljon, akkor azzal megelőzhettem volna. Az enyém ugyanis – amely a következő címet viselte: A boldogság, amely olyan szívbe markoló, mint a bánat. Szórakoztató irodalom olvasása a nehéz időkben – szinte rögtön a diplomaosztónk után megjelent. Az övé viszont – Nincs közöttünk harag. Kapcsolatok a Jakab-kor színdarabjaiban címmel – nagyjából egy éve jelent meg, de máris ugyanannyian idézték, mint az enyémet.

Nem mintha utánanéztem volna, vagy ilyesmi. És persze nem állítottam be Google-értesítést sem.

Mélyreható ismeretek a modernizmus, a kora újkori dráma vagy a szórakoztató irodalom területén: döntetlen. Természetesen.

Talán a hatás és az elkötelezettség terén sikerülne megfognom, mivel elég gyakran írok bejegyzéseket a közösségi médiában a romantikus és a fantasy regények témájában. Ő viszont előnyben van velem szemben a pályázati bevételek terén, mivel a doktori tanulmányait megszakította egyszer, hogy kutatási asszisztensként dolgozzon, és így egy olyan kutatócsoportban vett részt, amely elnyert egy jelentős állami támogatást.

Az utolsó feltétel a kollégákkal való jó munkakapcsolatok kialakítására való képesség.

Ez vicces.

De legalább ebben is egyformán rosszak vagyunk.

Bekaptam az utolsó falatot az odaégett csirkéből. Tulajdonképpen Jonah és énközöttem volt egy apró dolog, amiben nagyon nem voltunk egyformák.

De amikor eljött az idő… Megtudtam, hogy ez nem is olyan apró dolog.

– Nem – jelentette ki Chess másnap este. – Nem, nem és nem. Biztos, hogy nem, Sadie!

– De mégiscsak a nővéréről van szó. Ezt nem hagyhatom figyelmen kívül!

– Akkor sem!

Lenyelt egy nagy falatot (egy tökéletesen készült, nem odaégett falatot. Heti kétszer átmentem Chess lakásába Észak-Sydney-be vacsorázni, és ilyenkor mindig valami nagyon finomat rendelt valami drága helyről).

– Ezen nem gondolkodhatsz el komolyan.

– Már miért ne gondolkodhatnék el?

Nagyot kortyoltam a boromból. (Ez is ízletes. Chess borok iránti szenvedélye eredetileg egyfajta státuszszimbólum volt számára abban a flancos jogi irodában, ahol dolgozott, de mostanra már őszinte rajongássá vált nála.)

– Mégis milyen ember lennék? Ott ülök és hallgatom azt a szörnyű történetet a nővéréről, aztán elérkezik a tökéletes alkalom, hogy segíthesse őt, én pedig azt mondom neki, hogy ez az én munkám?

– Sadie – nézett rám Chess. – Szeretnéd ezt a munkát?

– Persze hogy szeretném, de…

– Alkalmas vagy az állásra?

– Igen, de…

– Megérdemled ezt az állást?

– Igen, de…

– Az előző három válaszodat a „de” után mindig úgy folytatnád, hogy ő is?

– Nem…

Chess felvonta a szemöldökét.

– De ő is – fejeztem be. – Ahogy még rengeteg másik ember. Sokkal, de sokkal több doktori végzettséggel rendelkező akadémikus van, mint állás. Ez az egyik oka, hogy ilyen elcseszett a munkaerőpiac.

– Felejtsd el azt a sok másik embert! Nem akarhatod eltaszítani magadtól álmaid lehetőségét miattuk, nem igaz?

– De – ismertem el.

– Ki az, aki minden lehetőséget megkapott az élettől? A privilégiumokat, a szakmai kapcsolatokat apucin keresztül, a szakmailag sokkal elfogadottabb szakterületet?

Felsóhajtottam.

– Jonah.

– Mindezt figyelembe véve, ha jönne egy újabb álláslehetőség, melyikőtöknek lenne nagyobb esélye megkapni?

– Neki. De most erről az állásról van szó, Chessie. Ami Hobartban van. Ahol a nővére lakik. Tasmániában csak két egyetem van, és…

– Hogy éreznéd magad – tartotta fel Chess a mutatóujját, hogy elhallgattasson –, ha nem pályáznád meg ezt az állást, amit gyakorlatilag neked írtak ki, csak azért, hogy ő szerezhesse meg, és végül valaki másé lenne?

Erre a kérdésre könnyű volt válaszolni.

– Csalódott lennék.

– Na és ha ő kapná meg?

Az ajkamba haraptam, és megpróbáltam elképzelni egy olyan világot, ahol Jonah-nak sikerült továbblépnie, megszerezte az álommunkát, amiért mindketten küzdöttünk, engem pedig itt hagyott.

– Úgy éreznéd, hogy legyőzött – fogalmazta meg helyettem Chess –, és még csak nem is álltál ki ellene. – Körmével megkopogtatta az asztalt. – Te egy harcos vagy, drágám, és nem fogod most feladni.

Volt valami folyadék Jonah szemében, amikor a konyhaasztalnál ültünk egymással szemben. Nem akarok többé harcolni, Sadie, mondta, miközben megfogta a kezemet. Olyan régóta harcolok veled, hogy már nem is tudom, hogyan kell abbahagyni, válaszoltam, de ha szeretnéd, megpróbálom.

– Nem – sóhajtottam. – Persze hogy nem tudom, hogyan kell feladni.

– Hát persze hogy nem – ismételte meg Chess. – Soha nem is tudtad.

Hátradőlt a székében, és óvatosan forgatta a borát a poharában.

– Ha komolyan elgondolkodtál volna azon, hogy nem adod be a jelentkezésedet, akkor nem is beszéltél volna nekem az állásajánlatról. Csak azért osztottad meg velem ezt a dilemmádat, mert tudtad, hogy semmiképp nem hagyom, hogy szabotáld saját magadat.

Mint sokszor korábban, most is azon gondolkodtam, vajon hogyan érezheti magát a többi ügyvéd, ha találkozik Francesca Shaw-val. Biztos rettegnek.

– Ez az, amire mindig is vágytál – folytatta. – Ez az, amiért hosszú éveken át dolgoztál. És ha azt gondolod, hagyom, hogy egy szerencsétlen kis magánsulis srác elvegye ezt tőled csak azért, mert a nővére szomorú… Hát, azt gondoltam, okosabb vagy ennél.

– De mégiscsak a nővéréről van szó. A nővéréről, Chess!

Átnyúlt az asztal felett, és megfogta a kezem. Ha valaki, ő jól tudta, miért érintett meg engem Jonah története. De hangosan ezt mondta:

– Nem érdekel, mennyire szomorú a nővére. Ha ő, vagy a testvére, vagy bárki akadályoz téged, kinyírom.

Nincs egy ember a világon, aki úgy kiállna mellettem, ahogy Chess állt ki melletted, visszhangoztak a fülemben kardigános Jonah súlyos, mégis elcsukló szavai.

– Szeretlek, Chessie – suttogtam.

Megszorította a kezemet.

– Én is téged, drágám! A legjobban a világon.

Aztán elengedett. Bármennyire is rámenős volt Chess, mindig pontosan tudta, hol vannak a határok, főleg azok a határok, amelyeken ha áthatol, sírva fakadok.

– Akkor ezt megbeszéltük – közölte szenvtelen hangon, majd felkapta a borospoharakat. – Hoztál nekem új könyveket?

– Persze hogy hoztam.

Benyúltam az asztal alá a táskámért. Mindig, ha átjöttem Chesshez vacsorára, hoztam neki pár regényt, amelyeket az igencsak kiterjedt online használtkönyv-kereskedő hálózatomon keresztül szereztem. Chess imádta a romantikus regényeket – nem én vagyok az egyetlen a Shaw nővérek közül, aki szereti, ha a dolgok végül jóra fordulnak –, de velem szemben neki szigorú elvárásai vannak, ezért nagyon nehéz számára megfelelőt találni.

Elég részletes listája van arról, hogy milyen klisékről és cselekménypontokról nem hajlandó olvasni.

– Előre figyelmeztetlek, hogy ez a kettő kissé feszegeti a határokat – mondtam. – De nem véletlenül kaptak helyet a Francesca Shaw-gyűjteményben.

Chess határozott tekintettel nézett rám, miközben belekortyolt a borába.

– Hallgatlak.

– Ez itt – csúsztattam oda az asztalon Freya Marske Csodálatos világosság című könyvét – valószínűleg eszedbe fogja juttatni a szerződésjogot.

Az egyik első klisé, amit Chess nem tudott elviselni, az a hibás jogi procedúrák alkalmazása volt. Jogászagyával egyszerűen nem tudta túltenni magát olyan dolgokon, mint például a szexuális szerződések, amelyekhez a feleknek mindenképp tartaniuk kell magukat, vagy az olyan végrendeletek, amelyek arra köteleznek két embert, hogy együtt éljenek egy évig, különben nem kapják meg az örökségüket.

Ha valaha írok egy romantikus regényt, akkor az egy ügyvédről fog szólni, aki az ilyenfajta szerződésekből menti ki az embereket, mondta egyszer egy ilyen vacsoránk alkalmával. Rengeteg pénzt fog érte elkérni, és alig kell majd dolgoznia, hiszen ezek közül egyiket sem lehet jogilag betartatni, úgyhogy minden ügyfelével nagyjából két percet kell majd foglalkoznia.

És ki lesz a szerelme?, kérdeztem.

Elgondolkodott, a bor szinte kiömlött a poharából, olyan hevesen gesztikulált. Ezen a részén még nem gondolkodtam.

Chess felemelte a könyvet, és gyanakodva méregette, mintha egy olyan borítékot tartana a kezében, ami nagy eséllyel lépfenével szennyezett.

– De ez egy mágikus szerződés – vettem védelmembe a könyvet. – A történet az Edward korabeli Londonban játszódik, vagyis egy mágikus Edward kori Londonban. Mivel a mágikus világ valószínűleg teljesen más jogi és bírósági rendszerrel működik, remélem, félre tudod tenni az ellenérzéseidet, mert ez a könyv nagyon jó.

Összepréselte az ajkait.

– Ha te mondod.

Ezután B. K. Borison Téli csodaország című könyvét csúsztattam oda.

– Ez egy kamurandizásról szóló könyv, de…

– Ne! – nyögött fel Chess.

Utálta a kamu szerelmespárokról szóló történeteket. Rengeteg beszélgetésünk volt már a hitelességről, valósághű ábrázolásról, és arról, hogy miért nem ez a legfontosabb értékelési szempont, ha romantikus könyvet olvasunk, de a kamurandizás mindig kiakasztotta. Ez a leghülyébb dolog, ha meg akarod oldani a gondjaidat, mondta legutóbb, amikor egy ilyen könyvet adtam neki. Legalább negyvenhét jobb módszert fel tudnék sorolni, amivel ezek ketten megoldhatták volna a problémáikat, ahelyett hogy úgy csinálnak, mintha együtt lennének. Olyan erővel püfölte a könyvet, hogy szinte láttam, ahogy szétesik.

Sok mindenről beszéltem Chessnek, de volt egy dolog, amit szándékosan eltitkoltam előle, ez pedig a Goodreads nevű weboldal létezése volt. Ha ő egyszer elkezd könyvértékeléseket írni, biztosan megríkat pár embert.

– Miért teszed ezt velem, Sadie? – kérdezte.

– Nem hoztam volna ezt a könyvet, ha nem gondoltam volna, hogy tetszeni fog – válaszoltam. – Igen, kamurandizásról szól, de nagyon cuki, és szerintem jól áll a könyvnek.

Összevonta a szemöldökét.

– Milyen problémát próbálnak megoldani azzal, hogy eljátsszák, együtt vannak?

– Nem mondom meg, nem lövöm le előre.

– Szerencséd, hogy szeretlek – dünnyögte, és elvette tőlem a könyvet. – Őszintén, miket meg nem teszek érted?!

Ez egy teljesen ártalmatlan beszélgetés volt, de megint eszembe juttatta Jonah-t. Ha csak tizedannyira is szereti a nővérét, mint én Chesst, meddig képes elmenni az állásért?

Később, a számítógép előtt ülve, ismét a kritériumokat böngésztem, kezemben egy teli bögre teával, és még mindig ezen gondolkodtam.

Minden jogom megvan hozzá, hogy jelentkezzek az állásra.

Jelentkezni is fogok.

Chessnek igaza volt. Túl sokáig és túl keményen dolgoztam érte. És figyelembe véve a költségvetési megszorításokat, valószínűleg már nem sokáig húzom az álláskeresők brutális világában. Nem voltam abban a helyzetben, hogy ölbe tett kézzel várjam a következő állásajánlatot. Ráadásul ilyen állásajánlatot – ahol kiemelik, hogy szórakoztató irodalomra specializálódott szakembert keresnek – annyira ritkán hirdetnek meg, hogy ha most lemondok róla, akkor szinte biztosan elszalasztom az utolsó esélyemet az egyetemi oktatói karrierre.

És nem fogom ezt tenni. Senki kedvéért. Jonah – az összes verziója, a tweedzakós, a kardigános, a szimbolikus, az emberi vagy bármelyik másik – biztos hihetetlenül keményen fog küzdeni, ha ki akar lökni engem a küzdőtérről.

De ha Chess lenne Fiona Fisher helyében, ha az én nővérem lenne innen több száz kilométerre egyedül, elhagyottan és kiszolgáltatottan, és az ölembe hullana ez a nagyszerű eukatasztrófa…

Inkább az egész világot felgyújtanám, mintsem hagyjam, hogy bárki az utamba álljon.

Második fejezet
Jonah

A bátyám, Elias meglepődött, amikor írtam neki, hogy segítséget kérjek az állásra való jelentkezéssel kapcsolatban. És akkor még finoman fogalmaztam.

Örömmel adok visszajelzést a vázlatodról, de nem igazán értem, miért tőlem kérsz segítséget, írta. Nem a te szakterületeden dolgozom.

Történész vagy, válaszoltam, az elég hasonló. És egyértelműen jó vagy, ha állásjelentkezésekről van szó. Ez már az ötödik ösztöndíjad, nem igaz?

Mégsem vagyok közelebb egy valódi, végleges álláshoz. Miért nem kérsz segítséget apától?

Mert fogalma sincs, hogy működik manapság a munkaerőpiac, és nem is érdekli.

Ez igaz volt. Amikor apánk még a dinoszauruszok korában megkapta a mostani állását, összesen egy (1) szakmai publikáció szerepelt a CV-jében. Rengetegszer próbáltam neki elmagyarázni, hogy az egyetemi álláspiac ma másképp működik, de ő szinte már vallásos hittel képviseli az elképzelését, hogy ne nyafogj, nem is olyan nehéz, csak nem próbálkozol eléggé.

De nem ez volt a valódi indok.

Lehet, hogy apánk nem akarja megérteni, milyen a mai egyetemi munkaerőpiac, de rengeteg felvételi bizottságban ült már.{17} Segíthetett volna összerakni egy ütős jelentkezést.

Ám ez egy újabb dolog, ami nekem megadatik, Sadie-nek viszont nem.{18} És bármennyire is akartam ezt az állást – szükségem volt erre az állásra –, és bármennyire is felvillanyozott az a gondolat, hogy egy városban lehetek Fionával, és végre egy kicsit jobb testvére lehetek, azt éreztem, hogy ezt nem tehetem meg Sadie-vel.

Nem akarok többé harcolni, ezt mondtam neki, és komolyan is gondoltam. Lehet, hogy már túl késő, de ha még nem, nem akarok olyan ember lenni, mint az apám.

– Őszinte leszek veled – közölte Elias a Zoomon keresztül, miközben a jelentkezésemet tárgyaltuk meg. – Akarod te egyáltalán ezt a munkát?

Pislogva néztem rá.

– Persze hogy akarom… Fiona…

– Felejtsd el Fionát!

– Mégis hogy érted, hogy felejtsem el Fionát?

Elias felsóhajtott.

– Tudod, hogy nem úgy gondoltam. De egy szomorú történettel nem fogod megszerezni ezt az állást, Jonah. Nem fogod meggyőzni a felvételi bizottságot, akik arra kíváncsiak, mennyire jelentős a kutatásod az ő mércéjük alapján, és mennyi külső bevételt tudsz nekik hozni egy olyan monológgal, hogy a nővéremet elhagyta a rohadék férje a titkos másik családjáért. És az a vázlat, amit küldtél nekem, őszintén mondom, hogy gyenge és nem túl meggyőző.

– Köszönöm, kedves rettegett második bíráló!

– Ha meg akarod kapni az állást, nem arra van szükséged, hogy tutujgassalak. A munkaerőpiacon senkit sem érdekelnek az érzéseid. A piac olyan, mint egy küzdőtér.

Felsóhajtottam.

– Tudom.

– Tudom, hogy tudod. Eddig hány állásinterjúra hívtak be?

– Háromra.

– Akkor biztos jobban is el tudod magad adni. Szóval válaszolj őszintén a kérdésemre: akarod te egyáltalán ezt a munkát?

Ismét sóhajtottam. Furcsa érzés volt a gyomromban, aminek tudtam, hogy a két fő okozója a bűntudat és a kimerültség.

– Meséltem már neked korábban Sadie-ről, igaz?

– Ismerős a név. Ő az a lány a PhD-programról, akit apa utál?

– Ez annál bonyolultabb.

És elmeséltem neki az egész történetet. Beszéltem az évek óta tartó rivalizálásunkról, amit csak néhány rövid tűzszünet szakított meg. Elmondtam, nekem mennyi minden megadatott, ami neki nem. Beszéltem arról, hogy az ő kutatási területe – amit apánk minden egyes alkalommal szeret a földbe döngölni – szintén szerepelt az állásajánlatban, rögtön az enyém után.

Elmondtam, hogy a konyhaasztalnál ülve, a kezét fogva jelentettem ki, hogy nem akarok többé harcolni.

Amikor befejeztem, Elias sokáig nem szólalt meg, és már kezdtem azt hinni, befagyott a kép, és csak a levegőnek beszéltem az érzéseimről. De aztán megszólalt.

– Ő a te Juliád.

– Julia?

– Nem te vagy az első Fisher, akinek van egy nemezise.

Elias beletúrt a hajába.

– Hét évvel ezelőtt lemondtam miatta egy álláslehetőségről. Éppen olyanról, amilyenre most te is pályázol: másodéves hallgatókkal teljes munkaidős, végleges állás. És egyébként pont a Lyonson lett volna.

Meredten bámultam.

– Elestem a lehetőségtől, mert csak ő járt a fejemben – mutatott rám a képernyőn keresztül. – Most, évekkel később, a világot járom, és minden ösztöndíjra pályázom, amit csak találok, de közben semmivel sem vagyok közelebb egy biztos álláshoz.

És ha nem vesztette volna el a lehetőséget, akkor Elias most Hobartban élne, és Fionának lenne ott valaki, akire számíthat. Lehet, hogy mi, Fisherek borzasztó testvérek vagyunk, de legalább nem lenne ott egyedül.

Nem akartam tovább harcolni.

De muszáj volt. Nem hagyhattam, hogy Sadie beférkőzzön a fejembe, ha segíteni akarok Fionának.

– Tudom, hogy a jelentkezésemben szereplő érvek nem túl meggyőzőek – ismertem el. – Van bármi javaslatod, mivel tudnám kiegészíteni?

A határidő előtt egy nappal adtam le a jelentkezésemet. Sohase várd meg az utolsó napot, tanácsolta Elias. Tudod, milyen bénák az egyetemi informatikai rendszerek, nem tudhatod, mikor lesz áramkimaradás.

– Beadtad a jelentkezésedet? – bátorkodtam megkérdezni Sadie-től, amikor belépett a konyhába, miközben én épp a vacsorámat főztem.{19} Alig pár szót beszélgettünk egymással azóta, hogy meghirdették az állást, de amikor megnyomtam a leadás gombot, felcsillant bennem a remény, hogy talán, de csak talán, ismét visszatérhetünk a hatodik tűzszünethez, ha csak rövid időre is.

– Igen – válaszolta tömören. – És te?

Hát, gyorsan elillant a remény.

– Én is.

Bólintott. Tudomásul vette, de nem reagált semmit, majd leakasztotta a kertészkesztyűjét a konyhaajtó melletti fogasról, és belebújt a gumicsizmájába.

– Sok sikert! – mondtam.

– Csak a konyhakertbe indulok, nem háborúba.

– Nem úgy értettem… – Nagyon jól tudta, hogy értettem, de akkor miért hagyta, hogy ilyen kellemetlen magyarázkodásba kezdjek? – A jelentkezésre gondoltam.

Fájdalmasan hosszú szünetet tartott, mielőtt válaszolt.

– Ezt nem gondolod komolyan, Jonah.

Becsukódott mögötte a konyhaajtó, mielőtt esélyem lett volna válaszolni.

Ami nem is volt olyan rossz dolog, mert valószínűleg igaza volt.

Valószínűleg több tucat vagy akár több száz jelölt jelentkezett. Hatalmas lesz a verseny. Rengeteg ember áll köztem és e között az állás között.

De Sadie Shaw teljesen elvonta a figyelmemet, és csak vele tudtam foglalkozni.

{1} Szeretném azt hinni, hogy a professzor szadizmusa szándékosan ironikus volt, tekintve, hogy az egyik szerző, akiről tanultunk, De Sade márki volt, de ez már valószínűleg a dolgok túlelemzése részemről.

{2} Még akkor is, ha az nyolckor kezdődött, és ez sokat elárul.

{3} Ez volt az első és egyetlen alkalom, amikor egy beadandómra nem a legjobb jegyet kaptam az egész alapképzés során. És bár nincs előttem Sadie leckekönyve – úgyhogy nem tudom megerősíteni az állításomat –, de teljesen biztos vagyok benne, hogy az övében is ugyanez áll.

{4} Sadie szakpárja a művészetek és a jog volt, az enyém pedig a művészetek és a közgazdaságtan. Ezt azért lábjegyzetbe írom, mert bár érdekes, nem kifejezetten fontos a történet szempontjából: a második szakunk soha többé nem játszott szerepet.

{5} Sose becsüld alá egy sebzett büszkeségű fiatalember erejét, amellyel képes rávenni magát, hogy olyat tegyen, ami garantálja, hogy a viszonzatlan szerelme örökké viszonzatlan is marad.

{6} Talán jogosan.

{7} Vagyis legalább hetente.

{8} Valamelyik borzalmas volt, valamelyik drága, de többnyire mindkettő. Nincs még egy olyan lélekölő tevékenység, mint kiadó lakást keresni Sydney-ben.

{9} Nem emlékszem pontosan, mit mondtam ezután, de valami olyasmit: „Ha megijedtél, az inkább rólad árulkodik, mint rólam, Shaw.” Tehát ez a tűzszünet nagyjából három másodpercig tartott.

{10} Szívesen írnék ide egy hosszú magyarázó lábjegyzetet, de ha elmesélném tanulmányi karrieremnek azt a különösen sötét időszakát (egy borzasztó kutatóval és az éppoly borzasztó másik kutatási asszisztensével dolgoztam együtt), akkor egy igazi horrorregény bontakozna itt ki.

{11} De tényleg. Ne!

{12} Prekariátus (fn.): bizonytalan megélhetésű akadémikusok alsóbb osztálya; túlképzettek ahhoz, hogy bármi mást csináljanak. (Lásd még: „elsüllyedt költség”.)

{13} A PhD-ösztöndíj a minimálbér alatt van, de legalább nem sokkal.

{14} Ez volt tehát a tűzszünetünk teljes kudarca.

{15} Apám sosem kérdez, mindig csak közöl.

{16} Még szemüveg nélkül is meg tudtam állapítani, hogy ez a szett sokszor van rajta: egy hosszú, csíkos nadrág és egy sötétkék felső, ami úgy tapadt a kulcscsontjára… Mindegy.

{17} Ne is kérdezd, én is látom a kettő közötti nyilvánvaló ellentmondást, de nem tudom megmagyarázni.

{18} Jó, igaz, Sadie-nek bátyja sincsen az egyetem világában, de a) Elias már évek óta próbálkozik, és még mindig nem sikerült állandó állást találnia, b) Sadie-nek van egy félelmetes nővére, ami kiegyenlíti a helyzetet.

{19} Mint mindig, most is próbáltam elhessegetni az érzéseimet, igyekeztem minél bonyolultabb recepteket kipróbálni. Úgyhogy ma Wellington-marhát készítettem. Egy személyre.