Edvard Hoem

A hegedűkészítő

Fordította: Domsa Zsófia

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-7069-03-9

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

Edvard Hoem: Felemakaren /Forlaget Oktober, Oslo, 2020/

Copyright

© Edvard Hoem, 2020

Hungarian translation © Domsa Zsófia, 2026

Published in agreement with Oslo Literary Agency.

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné dr. Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of NORLA

A fordítás a NORLA támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

AZ OLVASÓHOZ

Most ismét olyan dolgokról írok, amelyek réges-régen, egy nyugat-norvégiai tengerparti tájon történtek. A nagyapám mesélte nekem gyerekkoromban azokat a rövid történeteket, amelyek alapján felidézek egy embert, aki több mint kétszáz évvel ezelőtt élt arrafelé.

Lars Olsen Hoem (1782-1852) fiatalkorában arról álmodozott, hogy saját hajóján átkel a tengereken, de fiatal éveit felemésztette az az időszak, amit az utókor Norvégiában angol háborúknak nevezett, és ami alatt öt évet töltött rabságban brit börtönhajókon.

1814-ben, amikor Lars végre kiszabadult, és bekopogott gyermekkori otthonának ajtaján, a családja rá sem ismert a szakállas, nagydarab férfira, aki szállást kért éjszakára. Azt mondták neki, hogy menjen a szomszédos tanyára, ha kvártélyt akar.

– Ha nem adnak önként szállást, akkor is szerzek magamnak – közölte Lars. Fogta magát, felment a padlásra, ahol gyerekkorában aludt, és mély álomba merült.

Másnap reggel arra ébredt, hogy az apja az ágya mellett áll és azt kérdi tőle:

– Mondd csak, te véletlenül nem az én Lars nevű fiam vagy?

– Ki más lennék? – kérdezte Lars. – Boldog karácsonyt, és jó reggelt, apám!

Mi ez a mennyei illat,

pásztorok, mi betölti testünk és lelkünk?

Ennél nagyobb öröm

csak a ragyogó tavasszal juthat nekünk.

Mi ez a mennyei illat,

pásztorok, mi betölti testünk és lelkünk?

Ismeretlen eredetű, francia karácsonyi népdal, John Gay Koldusopera című 1728-ban keletkezett művének dallamára.

ELSŐ FEJEZET

ELUTAZÁS

I

Lars Olsen Hoem jóval azután, hogy elhagyta gyermek-kori otthonát, még mindig fel tudta idézni az Ytre Romsdal hegytetőn álló tanyát és az ott élő embereket.

A dombról, ahol a tanyaház állt, látszott a nyugati égbolt, ami elárulta az ott élőknek, milyen időjárás volt másnapra várható. A szél télen és nyáron egyaránt jéghidegen fújt, de a táj olyan finom vonalat rajzolt a láthatárra, hogy nyugodt, napos időben álomszerű látványt nyújtott. A derült őszi napokon úgy lehetett érezni, hogy egyetlen szalmaszál sem mozdul, de a karácsony utáni téli viharokban recsegtek-ropogtak a házak, a hatalmas fák pedig majdnem kifordultak a tövükből. A téli esték varázslatosan ragyogtak a csillagokkal tarkított égbolt alatt, és amikor végre kitavaszodott, a táj zöldbe borult. Majd jött a nyár a fehér éjszakákkal, és már senki sem értette, hogyan fordulhatott meg valaha is olyasmi a fejükben, hogy máshova költözzenek.

Annyira kötődött Lars ehhez a tájhoz, hogy amikor erről beszélt, furcsának tűnt, hogy végül miért nem ott telepedett le. Amikor az egyik lánya idős korában meglátogatta és efelől faggatta, Lars azt válaszolta, hogy ott nem élt szabadon. A lánya nem értette, hogy mit ért ezalatt, mire Lars azt felelte, hogy az egész országban nem tudott szabadon élni, majd hozzátette, hogy nem mindenki talál haza. Mindez amiatt volt így, ami a családjában történt.

II

Élete utolsó karácsonyát Lars a hét lánya közül hárommal töltötte együtt. Sok olyan dologról mesélt nekik, amikről korábban soha nem esett szó, ekkor viszont mintha megérezte volna, hogy nem fog örökké élni. Valamilyen oknál fogva újból és újból visszatért egy eseményre, ami négy-ötéves korában történt. Ekkor ébredt rá ugyanis, hogy nincs minden rendben a világon. Egy júliusi nap lehetett, mert a béreslegények már kora délután lekaszálták és kazalba hordták a szénát az udvaron, mintha esőre számítottak volna. Lars felmászott egy borókabokrokkal borított dombra, hogy pillangókat fogjon a hálóval, amit a bátyja, Pe készített neki, de az ide-oda lebbenő teremtmények túl gyorsak voltak, Lars végül belefáradt a próbálkozásba és inkább haza akart menni.

Mielőtt lejutott volna a dombról, megpillantotta a szüleit, ahogy kétfelől értek a ház udvarára. Az apja a csónakházhoz vezető tengerparti úton lépkedett felfelé. Szürke vászoninget és posztónadrágot viselt, facipő volt a lábán. Lars büszke volt arra, hogy milyen szép szál ember az apja, annak ellenére, hogy gyakran látta méregbe gurulni, ha valami nem az akarata szerint történt. A szabad ég alatt végzett munka közben az arcát barnára sütötte a nap, álláról csorgott az izzadság. A férfi odalépett egy vizesdézsához, amely a tornác feljárata előtt állt, belemerítette a kezét, és vízzel meglocsolta a fejét és a nyakát.

Lars anyja közben kilépett a később öreg háznak nevezett épület konyhaajtaján, csinosan, mint mindig, fehér vászoningben és szoknyában. Karcsú volt, és bár a haja őszülni kezdett, még látszott rajta, hogy valaha gyönyörű volt. Éppen azt a kis dalt dúdolta, amit mindig szokott. Amikor megpillantotta a férjét, abbahagyta a dúdolást, és megszólalt:

– Hát itt vagy?

– Hol kéne lennem? – vakkantott az apa. Terpeszállásban állt, mereven a fjord felé bámult.

– Nem értettem, hova tűntél – folytatta az anya. – Rég elmúlt az uzsonna ideje.

– Nem hagyok ott csapot-papot az uzsonnáért – felelte az apa –, amíg dolog van.

– De mivel foglalkoztál ennyi ideig?

– A hajót kátrányoztam – válaszolta a férfi. – Most van az ideje.

– Elmondhattad volna, hogy mit csinálsz – dorgálta az anya.

– Miért nem küldöd utánam az egyik gyereket, ha akarsz valamit?

– Azt hittem, magadtól is hazajössz, ha megéhezel.

Lars apja nem vette a fáradságot, hogy válaszoljon. Az ötéves fiú gyomra görcsbe rándult a nyugtalanságtól. Korábban nem érzett ilyesmit, de úgy döntött, hogy nem fog félni. Minden idillinek tűnt: a világoskék égen könnyű felhők úsztak. Bármerre nézett, minden ismerősnek és biztonságosnak látszott.

Ekkor figyelt fel a nála tizennégy évvel idősebb Pére. Ő volt Lars példaképe, aki számtalan ötletével folyton örömet tudott szerezni a kisöccsének. Pe a ház sarkán állt, az anyját és a mostohaapját figyelte. Az arca valahogy megdermedt, mintha képtelen lenne mosolyogni. Az egész helyzettől Larsban egy szörnyű hang szólalt meg, amely mintha a szívét szaggatta volna. Befogta a fülét. De ekkor odalépett hozzá az anyja, aki megérezte, hogy valami nyugtalanítja a fiát. Karjában vitte le a dombról, evés után az ölébe vette és énekelt neki. Mióta a fiú a világra jött, szinte minden nap így tett, hogy így csillapítsa a szorongást, ami hamarosan rányomta bélyegét az egész család hangulatára.

Az ezt követő hetekben és hónapokban Lars próbálta megérteni, mi a gond, de nem tudott rájönni. Ugyanazon az őszön egy új szobalány jelent meg a Bortegarden tanyán. Nem volt ebben semmi különös. A szobalányok évről évre gazdát cseréltek, és amikor az egyik, aki már egy ideje ott volt, felmondott és elment, mindig jött egy új. Ezt a lányt Siri Jonsdatternek hívták, és azt mesélték Larsnak a felnőttek, hogy a hegy túloldaláról jött. Magas volt, bőre világos, arca kerek, tekintete nyílt és őszinte, szeretett nevetni, és úgy tűnt, senkinek sem áll az útjába. Lars nagyon kedvelte őt, mert azok közé tartozott, akik elkerekedett szemmel néztek rá és odafigyeltek, ha mondott valamit. Lars észrevette, hogy a féltestvére, Pe jókedvre derül, ha Siri mellett dolgozhat, és úgy tűnt, hogy a lány is kedveli Pét. Aztán karácsony előtt Siri hirtelen eltűnt, és Lars nem értette, hova lett. Az anyja csak annyit mondott, amikor megkérdezte:

– Siri nem akart nálunk maradni.

– De miért nem?

– Haza kellett mennie, hogy segítsen a szüleinek – felelte az anyja.

Lars most először nem volt biztos benne, hogy az anyja igazat mond.

Nem sokkal később egy komor képű férfi jött a szomszédos faluból, és Lars apjával akart beszélni. Amikor az apa megkérdezte, hogy mi járatban van, azt felelte:

– A mostohafiadról van szó.

Az apa kiment, hogy négyszemközt beszéljen az idegennel, és amikor visszajött, éppolyan komor volt az ábrázata, mint a látogatónak. Lars faggatta, hogy mi történt, de az apja csak azt felelte, hogy ezt egy ötéves nem értheti.

Lars nem mert tovább kérdezősködni, de úgy gondolta, hogy Pe a bátyja, akiről senki sem mondhat rosszat.

Egy este azonban, miután lefeküdt aludni, Lars hallotta, hogy az apja és a féltestvére hangosan veszekszik egymással.

Amikor Lars hétéves lett, követelni kezdte, hogy mondják el neki, mi áll a Pe körül kialakult zűrzavar mögött. Az anyja ekkor félrevonta a fiút, és elmesélte neki az egész történetet. Elmondta, hogy korábban is volt házas. Ole Olsen volt az első férje neve, ő volt Pe apja, akitől összesen négy fia született. Ám, amikor Pe hatéves volt, a skarlátnak nevezett betegség támadta meg a családjukat, és Gjertrud néhány hét alatt elvesztette a férjét és három fiát, akik akkor tizenkilenc, tizenkét és négyévesek voltak. Egyedül maradt Pével.

– Nem bírtam a sok munkát a házban és a ház körül – vallotta be az anyja. – Egy év sem telt bele, hogy megismerkedtem apáddal, és hozzámentem feleségül.

Lars végül megértette az összefüggést. Pe a törvény szerint örökölte volna Bortegarden, azaz a ’távolabbi tanya’ felét, amelyet később Nordgardennek, északi tanyának neveztek el, de Lars anyja és apja úgy döntött, hogy Pe mégsem a központi tanyát kapja meg azokkal az épületekkel, ahol a családja több mint kétszáz éve élt.

Úgy határoztak, hogy az új férj legidősebb fia, Ola veszi át a gazdaságot az udvarral együtt, ha Ole Pedersen és Gjertrud már nem tudja maga vezetni a tanyát.

III

Lars Olsen Hoem, ahogyan később önmagát nevezte, Gjertrud Knudsdatter és Ole Pedersen legkisebb fia volt. Amikor Lars a világra jött, édesanyja az ötvenegyedik évében járt. Lars gyermekkorától kezdve nagynövésű volt, és a szülei gyakran emlegették, hogy tíz hónapos korában már tudott járni. Ahogy nőtt, rájöttek, hogy jó kézügyessége van. Mint a többi fiúgyerek, ő is korán kapott saját kést, amivel állatfigurákat faragott. A figurákat úgy sorakoztatta fel, hogy a fejük ugyanabba az irányba nézzen, mintha zenét hallgatnának. Ezután Lars betűket faragott fából, amelyeket szavakká rakott össze. Sokan felfigyeltek a fiúcska ügyességére, ám Lars a legtöbb dicséretet Pétől kapta, aki büszke volt öccsére, amiért ilyen találékony és gyors észjárású. Pe maga nem volt túl magas, de erős volt, és gyakran cipelte a vállán Larsot, miközben a tanyán mászkált, és kikérdezte a szorzótáblából. Lars tízéves kora előtt fejből tudta a szorzást egytől húszig. Pe feladványokat készített az öccsének, és alaposan megrázta a kisfiút, ha az nagyritkán hibázott. Cserébe Lars addig ütötte Pe fejét, amíg az el nem eresztette. Mindez olyan mély barátságról tanúskodott, amelyről mindketten úgy gondolták, hogy egy életre szól.

Pe és másik testvére, Ola között nem volt ilyen jó a viszony. Pét büszkeséggel töltötte el, amit Lars mondott vagy tett, de Oláról egy jó szava sem volt. Általában Mari, a nővérük – aki két évvel volt idősebb Olánál és hat évvel Larsnál – avatkozott közbe, amikor a fivérek összevesztek egymással, és emlékeztette őket, hogy mégiscsak testvérek. De hiába, Pe nem törődött Olával, ám annál jobban érezte magát, ha Lars vele tartott, akár a fjordra ment ki horgászni, akár a szomszéd tanyákon volt dolga, mert Lars képzelete szárnyalt, és olyan ügyesen fogalmazott, hogy mindig öröm volt a vele töltött idő.

– Lars hamarosan olyan magas lesz, mint te – mondta Pe Olának –, és mire felnő, egy fejjel magasabb lesz nálad! Ha Lars venné át a tanyát, akkor lenne minden a rendjén, mert Lars egyszerre ügyes és eszes, és ez utóbbi rólad sajnos egyáltalán nem mondható el!

IV

Meglehet, hogy nem csak előnye van annak, ha a család legkisebb fia ennyire tehetséges, mert Lars önfejűvé vált, és visszabeszélt azoknak, akiknek engedelmeskednie kellett volna. A testvérei aggódtak, hogy mi lesz belőle, ha ennyire nehezen alkalmazkodik.

Annak az évnek a tavaszán, amelynek őszén Lars kilencéves lett, egy új cselédlány érkezett a házba. Guri Sachariasdatter volt a neve. A szülei és a testvérei nevettek Larson, mert annyira szerette Gurit, hogy mindent megtett, amit a lány kért tőle, és mindenhová követte, ahová csak ment. Guri huszonhat éves volt, de nem volt saját gyermeke, ezért mindennél jobban szerette Larsot. Kék szemei vidáman csillogtak, amikor nevetett, és elhomályosultak, amikor álmodozott. Lars addig ült az ölében, amíg túl nehézzé nem vált. A lányt szagolgatta és ettől édes remegést érzett, de nem értette mitől. Guri bőrének egészséges színe volt a sok szabadtéri munkától, aranybarna haja és telt keble, amitől a fiatal férfiak bolondultak érte. De ha túl közel merészkedtek, nevetve utasította vissza őket, mintha már régen elígérkezett volna valakihez. Megtanította Larsot madárhangokat utánozni, amit a fiú hamarosan ugyanolyan jól tudott, mint ő. Mesélt neki a tündérekről és manókról, a fiú pedig hagyta magát a legvadabb fantáziákba csábítani. Amikor ő és Pe kettesben maradtak Gurivel, Lars úgy érezte, hogy az élet ennél már nem is lehet jobb. Hosszú és ragyogó nyár volt, Guri behajtotta a teheneket a legelőről, Lars pedig vele volt. A tehenek kolompszóval kísérve ballagtak a nyári istállóba, ahol Guri megfejte őket. Egy este Pe eljött, hogy hazavigye a tejet, de aztán azt mondta:

– Nézzük meg a naplementét!

Igaza volt, a napfény vörösre színezte az egész eget. Az istálló mellett volt egy durván faragott pad, amire a tejeskannákat szokták tenni, de most Pe félrerakta őket, és mindhárman letelepedtek, Lars és Pe, közöttük Guri, nézték az esti napot a fjord és a szigetek felett. Lars megértette, hogy Pe kedveli Gurit, és örült, hogy Guri is kedveli Pét. Annak már kevésbé örült, amikor Pe átkarolta Guri derekát, és egy kicsit közelebb húzta magához. Lars elgondolkodott, majd ugyanezt tette. Pe felnevetett, de hirtelen elhallgatott, amikor Guri átkarolta Larsot. A lány is nevetett egy kicsit, másik karjával átkarolta Pét. Egy darabig így ültek, és egy szót sem szóltak. Végül Pe kivonta magát az ölelésből: Na, ideje hazavinnem a tejet! Azzal elindul, mindkét kezében egy-egy kanna tejjel, Guri és Lars pedig követték. Guri kézen fogva vezette Larsot, aki számára még soha nem tűnt ilyen hosszúnak a hazaút.

V

Mire beköszöntött az ősz, Pe huszonhárom éves lett, és felnőtt férfinak számított. Még nem vette át az apjától örökölt gazdaságot, amely a törvény szerint akkor járt volna neki, amikor eléri a nagykorúságot, ameddig még két év volt hátra. A mostohaapja vezette ezt a tanyát is, és Pe béresként dolgozott neki, de mindezidáig a munkájáért a szálláson és az ellátáson kívül nem kapott fizetést. Most viszont elhatározta, hogy máshol vállal munkát, nem a mostohaapjánál, és ezt nyíltan meg is mondta.

– Lehet, hogy télen elmegyek a szigetekre halászni!

– Azt nem teheted! Velem kell jönnöd köveket cipelni, hogy megépíthessük az új házunk falát – válaszolta a mostohaapja.

– Itt az ideje, hogy én is pénzt keressek – jelentette ki Pe –, hiszen hamarosan nekem is saját tanyám lesz!

– Majd jövő télen – válaszolta a mostohaapja. – Már két éve, hogy kivágtuk a fát, úgyhogy nyárra fel kell húznunk az új házat!

Ez a terv már régen megszületett, még mielőtt Pe elég nagy lett volna ahhoz, hogy tiltakozzon ellene. Cserébe Pe megkapja a régi pajta alapjait, amikor Ola elég idős lesz, hogy új pajtát építhessen.

És így is lett. Kijelölték a köveket, amelyeket egy új alapfalhoz akartak felhasználni, mielőtt leesett a hó. Aztán megünnepelték a karácsonyt, és arról beszélgettek, hogy ez az utolsó karácsonyi ünnep a régi házban. Jutott sok sör és tömény ital mindenkinek, még a cselédeknek is. Pe felváltva táncolt a cselédlányokkal, holott nem volt más zenéjük, csak Ole Pedersen, aki nevetett és tapsolta az ütemet.

VI

Amikor januárban szánon lehetett közlekedni, a köveket az új ház helyére szállították. A súrlódások ellenére, Pe és a mostohaapja tudtak együtt dolgozni. Versengtek egymással a munkában, Ole Pedersen jól tűrte, hogy a mostohafia legyőzi. Rövid idő alatt kellett elkészülniük. Nyáron már a mezőgazdasági munkákkal kellett törődni. Ezért, ahogy enyhülni kezdett az idő, felhúzták az új alapfalat. Pontosan kellett dolgozniuk. Lars apja azt mondta Pének, hogy most sok mindent megtanulhat, aminek majd akkor veszi hasznát, ha egyszer saját házat épít.

Ole Pedersen és Pe nem akarták egyedül végezni az új ház tetőfedését Bortegardenben. Amikor a fal teljesen elkészült, Gudbrandsdalból érkeztek az ácsok, a „felföldiek”, ahogy az emberek nevezték őket, és elkezdték befedni a rönképületet. A férfiak tréfásan kurjongattak Gurinek, amikor elhaladt mellettük. Lars úgy gondolta, hogy egyikük talán a lány kedvese lesz, mert már idősödött, mégsem volt párja. Larsot elfogta a féltékenység. Szkanderben mindkét felföldit legyőzte, akik így beszéltek egymás között:

– Bivalyerős ez a fiú! Mi lesz belőle, ha nagy lesz?

A helyiek közül senki sem lett Guri kedvese, pedig minden alkalommal táncra perdültek, ahogy meglátták. Az egyikük el akarta hívni Gurit a tanyájára, hogy megmutassa neki az ottani kisbárányokat, de Guri csak nevetett. Lars viszont észrevette, hogy valami van Guri és Pe között. Elbújt, amikor Guri és Pe kettesben voltak, hogy kihallgassa őket. Pe szentségelt amiatt, hogy egy felnőtt ember munkáját kellett elvégeznie szállásért cserébe. Aztán azt kérdezte Guritől:

– Történt veled valami vagy nem változtál?

Guri elfordult, mintha valami másra gondolna. Amikor visszafordult Pe felé, Lars látta, hogy szomorú.

– Pontosan ugyanolyan vagyok, mint karácsony előtt – felelte Guri. Aztán felnevetett, de nem volt vidám a nevetése.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Pe.

VII

Ez volt a húsvét utáni harmadik vasárnap, amely abban az évben április 29-re esett. Lars még nem volt tízéves, de már meg tudta nézni az almanachban, hogy melyik va-sárnap van. Azon a vasárnapon nem volt mise a Vaagø templomban, így a háziak tizenegy órakor gyűltek össze, hogy Ole Pedersen felolvasson nekik a házi imádságos könyvből. Valami történt, mert az apja szokatlanul komoly volt, ahogy belépett, de Lars először nem értette, hogy mi. A tisztaszobában ült, és egy fadarabot farigcsált a késével. Az apa hirtelen megtorpant, amikor észrevette, mit csinál Lars, és arcát elöntötte a méreg:

– Te meg mit művelsz?

– Egy medve fejét faragom – felelte Lars.

– Azonnal tedd le a kést, vasárnap van!

Lars az apja hangjából rájött, hogy okosabb engedelmeskednie, és gyorsan eltette a kést. Nem sokkal később belépett Guri, kisírt szemmel. Aztán megérkezett Ola, Mari, Lars és Marit, a házvezetőnő. Lars a nővérét figyelte. Mari tizennyolc éves volt, és azon a tavaszon szolgálónak készült. Addig mindig otthon volt. De hamarosan elköltözik majd, igaz csak a szomszéd faluba, ahova elszegődött. Vajon ezért ült olyan nyugtalanul, a haját csavargatva és az ajkát nedvesítve? Vagy valami másról volt szó? Lars nem szokott lakatot tenni a szájára, úgyhogy egyenesen megkérdezte tőle, hogy mi ütött belé. Rendkívül helytelen dolog volt mások füle hallatára ilyen kérdést nekiszegezni valakinek. Az anyja szemrehányó pillantást vetett Larsra, mintha azt sugallaná, hogy még Lars sem lehet ennyire tapintatlan, amikor látja, hogy a lány nem érzi jól magát.

Ole Andersen, a béreslegény is ott volt. Lars apja már jó ideje várt, hogy elkezdjen olvasni, de Pe nem jelent meg, végül feltette a kérdést:

– Valaki tudja, hol van Pe?

– A hálóban ül és a levegőbe bámul – válaszolta Ole Andersen.

A háló egy melléképület volt, ahol a cselédek aludtak, a lányok az egyik széles ágyban, a fiúk a másikban.

– Akkor eredj, és hozd ide!

Ole Andersen elment, de dolgavégezetlenül tért vissza.

– Nem jön – mondta Ole Andersen.

Guri motyogott valamit, Ole Pedersen megkérdezte:

– Mi folyik itt?

Halálos csend lett. Végül Lars apja megköszörülte a torkát, és hangosan olvasni kezdett. Majdnem egy órán át tartott. Csak miután Marit, a cseléd elkezdte főzni a vacsorát, Ole Pedersen pedig kiosztotta a szolgálók bérét, bukkant fel Pe a semmiből. Besétált a tisztaszobába, és azt kérdezte:

– Csak így ölbe tett kézzel ültök?

– Vasárnap van – mondta a mostohaapja –, és megkérdezhetem, uraságod merre lófrált?

– Árkon-bokron túl – felelte Pe.

Látszott, hogy Lars apját elönti a méreg. De addig hintázott előre-hátra ültében, nagyokat lihegve, amíg úrrá nem lett a dühén. Ahelyett, hogy leszidta volna Pét, legszelídebb hangját vette elő és így szólt:

– Amint elkészül a tőzegtető a házon, keresned kell egy másik lakhelyet, ha már ennyire ellenedre van a társaságunk.

– Ha így ki akarod tenni a szűröm, akkor talán odaadhatnád a jussomat! – felelte Pe.

– Nehéz munka egy új házat felhúzni – mondta a mostohaapja békülékeny hangon –, az imént fizettem ki a cselédeket, és nem szarom én a pénzt, de majd megkapod, ami jár neked, ha eljön az ideje. – Elővette a pénztárcáját és megmutatta, hogy üres, majd az asztalra csapta.

– Megfájdult a fejem tőletek – szólt az anyja, és kiment.

– Az én pénztárcám is olyan lapos, hogy nem jutok semmire, ha nem kapok hamarosan bért a szolgálatomért – felelte Pe. Elővette a tárcáját, és ő is az asztalra csapta. – Én most lefekszem, te pedig holnapig gondolkodj rajta – mondta Pe a mostohaapjának.

– Én nem az a fajta ember vagyok, aki meggondolja magát – mondta Ole Pedersen.

Pe hangos léptekkel távozott, Guri pedig felugrott, és utána szaladt. Nem sokkal később Lars látta, hogy a tengerparti úton sétálnak. A béreslegény egy darabig kérdezősködött, hogy valami baj van-e. Marit, a cseléd azt mondta, hogy Pét és Gurit egyedül kell hagyniuk.

Késő este lett, de sem Guri, sem Pe nem jött vissza. Ole Andersen az új házban akart aludni, amelynek még mindig nem volt se teteje, se ablaka. Azt mondta, hogy szereti alvás közben a friss fa illatát érezni.

Ola tizennégy éves volt, és abban a hálóban feküdt le, ahol általában Pével és Ole Andersennel osztozott az ágyon. Lars és Mari a régi ház padlásán tért nyugovóra.

Reggel Lars és Mari együtt mentek le a régi ház konyhájába, de senki sem volt ott. Odakint a szülők mutogatva, gesztikulálva, fejüket rázva álltak egymással szemben. Végül bejött az anya. Lars megkérdezte tőle:

– Mi az?

Az anyja először nem válaszolt, csak csörömpölt az edényekkel, mire Lars majdnem kiabált:

– Mi az?

– Guri eltűnt, nem tudjuk hol van!

– Biztos a hálóban van – mondta Mari.

– Nem, Guri egész éjjel nem volt az ágyban, és Maritnak fogalma sincs, hová tűnhetett.

Marit és Guri osztoztak az ágyon, így nem volt okuk ebben kételkedni.

– Már rég a nyári istállóban kellene lennie, hogy megfejje a teheneket – jelentette ki az anyja. Ole Pedersen belépett, nem nézett sem Marira, sem Larsra, ide-oda járkált, a bajuszát rágta, közben azt mormolta:

– Atyaég! Hova tűnhetett ez a lány! Talán elment egy barátnőjéhez, és akkor egész éjjel fent voltak és csak elaludt!

– Guri nem ilyen – válaszolta az anya.

– De az isten szerelmére, akkor hol van?

Mari elszaladt a nyári istállóba, de Gurinek nyoma sem volt. A béreslegények futkostak, kiabálva keresték. Lars anyja végül maga ment ki az istállóba, hogy megfejje a teheneket. Teltek a délelőtti órák, de Guri nem került elő. Pe a ház és a pajta között szaladgált, kiabált és káromkodott, és egyre azt ismételgette, hogy valami szörnyűség történhetett.

Hiszen ő sétált vele a tengerparti úton, és bizonyára ő látta utoljára, vélte az anya.

– Igen, de aztán otthagytam, mert egyre csak szidott.

– Miért szidott, Pe?

Pe erre nem válaszolt, csak annyit mondott:

– Egyedül akart maradni, úgyhogy otthagytam. Nem látszott sehol semmi veszély, és azért hagytam magára, mert ezt kérte!

Ez volt Pe magyarázata, nem sokkal később végigjárta a partot az egész öböl körül, hátha megtalálja a lányt. Már délután volt, mire visszaért, de nem járt sikerrel. Pe nem lelt nyugtot, ki-be járkált, izgatottan szót váltott hol ezzel, hol azzal, de meg sem hallgatta, hogy mit válaszolnak neki.

– Biztos hazament a szüleihez – vélte Lars apja. – Valami nagy baj lehet. De most térjen mindenki nyugovóra, pihenésre van szükségünk.

Másnap az apa azt mondta, miközben a cipőjét fűzte:

– Ez az ostobaság nem mehet így tovább.

– Hová mész – kérdezte az anya.

– Guri szüleihez Malmedalba!

Ez egy tíz kilométerrel odébb lévő völgy volt. – Visszahozom. Így nem lehet viselkedni. Az ember szolgálja le az idejét, ha egyszer megígérte. Ilyen egyszerű!

Ole Pedersen felnyergelte a legjobb lovát és útnak indult.

Későre járt, mire visszaért. A gyeplő ernyedten lógott a ló hátán. Érkeztére mindenki az udvarra gyűlt. Ole leugrott a lóról a domb alján és gyeplőn vezette az udvarra, ahol aztán a lovat az istálló falán lévő vaskarikához kötötte. Elsétált a többiek mellett, mintha nem is venné észre őket, belépett a konyhába, megtöltötte a tisztavizes vödör merítőkanalát, és egy húzásra kiitta, majd a feleségéhez fordult, és így szólt:

– Komolyra fordult a helyzet.

– Nem ment haza a szüleihez? – kérdezte Gjertrud, bár tudta a választ.

– Ha ott lett volna, visszahoztam volna. A szülei kétségbe estek, amikor elmondtam nekik, hogy eltűnt.

– Mit tegyünk? – jajongta az anya kezét tördelve.

Lars zokogni kezdett, mert egyszerre rádöbbent, hogy Guri talán meghalt.

– Hagyd abba a bőgést – kiabált rá az apja.

Lars elszaladt, és elbújt a csűr mögé. Mire visszatért, az apja már elküldte Pét egy futárral a csendbiztoshoz. Ugyanabban a faluban lakott, ám aznap Moldéban volt dolga, ahonnan csak estefelére jött vissza. A felesége megígérte, hogy másnap átmegy hozzájuk.

Amikor Lars aznap este lefeküdt, képtelen volt elaludni. Azt hitte, hogy a szülei már alszanak, és felkelt, lelopakodott a lépcsőn, de rájött, hogy ők sem tudnak aludni. Az alsó szinten az anyja és az apja suttogva beszélt egymással az ágyban. Lars átlopakodott a hálóba, ahol Pe és a szolgálók szoktak aludni. Kiderült, hogy Pe sincs az ágyban. A ház mögött ült és Marittal, a szolgálólánnyal beszélgetett. Lars hallotta, ahogy azt mondja, hogy az élete tönkrement.

– Nem annyira rossz a helyzet – nyugtatta Marit.

– Majd meglátjuk, mit mondasz, ha komolyra fordulnak a dolgok – felelte Pe.

Mi ez az egész? Biztos, hogy Pének nem volt köze Guri eltűnéséhez? Lars elhessegette magától a gondolatot. Pe nem olyan! De akkor mi történt?

Lars érezte, hogy muszáj kimennie a házból. Leült a dombra, ahol ő és Guri oly sokszor ücsörögtek. A fű nedves volt a harmattól, a lába hamar átfázott. A látóhatáron lévő hegyek és a körülötte lévő dombok különös, ismeretlen színt öltöttek. A fák és a sziklák mélyen hallgattak arról, amit tudtak.

Beléhasított a gondolat: Ha Guri nem él, mi lesz velem?

Soha nem volt még hasonló helyzetben. Eddig azt tapasztalta, hogy ha nem is minden alakult úgy, ahogyan ő akarta, végül mégis mindig jól járt.

Eszébe jutott, hogy imádkozhat Istenhez. Eddig mindig az esti imát mormolta, de most lehunyta a szemét, és így imádkozott:

– Drága Istenem, mondd meg nekem, hogy Guri él-e, és áruld el, hol van!

Hosszú idő után kinyitotta a szemét, de semmi sem történt. Ekkor igazán megrémült: Miért nem óvta meg Isten Gurit, miért hagyta, hogy eltűnjön, és miért nem felel?

Nem tehetett mást, bement a házba, hogy felébressze a szüleit. Azok nem aludtak ugyan, az apja mégis dühös lett és ki akarta kergetni.

– Eredj az ágyba, fiam!

Az anyja bekísérte Larsot a szobájába. Az apja viszont utána kiabált, az asszonynak a hitvesi ágyban a helye, méghozzá azonnal! Lars anyja rémültnek látszott. Felébresztette Marit, aki mélyen aludt, mégis leült Lars mellé, megsimogatta a haját. Mari nem volt olyan szép, mint az anyja vagy Guri, kerek volt az arca, és tömpe ujjai voltak, Lars most mégis biztonságban érezte magát mellette, mert Mari – ahogy az anyjuk mondta – békében élt Istennel és az emberekkel egyaránt. Larsnak jól esett most erre gondolni:

– Az ördög ránk hozta a bajt – mondta Mari –, de a mi Urunk erősebb nála!

VIII

Hamarosan az egész falu Gurit kereste. Az udvaron csak két öregember ácsorgott, akiknek már nem volt erejük ide-oda szaladgálni, csak hunyorogva, fogatlan szájjal beszélgettek.

– Valami nincs itt rendben – mondta az egyik a másiknak.

Mari a szomszéd faluba készült, hogy szolgálatba lépjen. Kérte az apját, hogy maradhasson otthon, amíg Guri elő nem kerül, de az apja kijelentette, hogy indulnia kell. Mari könnyes szemmel szedte össze a holmiját, és amikor indulni készült, az apjához fordult. Lars hallotta, amit mond:

– Gyereket várt, Pe a gyerek apja, de neki nem kellett!

– Hát bolondnak nézel? – kiáltotta az apja. – Azt hiszed, nem jöttem rá magamtól?

Mari könnyes szemmel indult kifelé, mielőtt azonban kilépett volna a házból, azt mondta Larsnak:

– Sose bízd el magad annyira, hogy megfeledkezz Istenről!

Lars gondolkodás nélkül válaszolt: – Szerinted, Isten rendezte el úgy, hogy Guri ne maradhasson tovább nálunk?

Ez csak úgy kiszaladt a száján. Még nem töltötte be a tíz évet, és nem tudta, hogy miben higgyen.

Mari megtorpant, és Larsra nézett.

– Elkísérsz egy darabon? – kérdezte.

– Nem, itt kell maradnom, beszélnem kell a többiekkel – felelte a fiú.

A lány nem kérlelte tovább. Lars megbánta, hogy nem tartott vele, amikor látta, milyen szomorúan búcsúzik az anyjától és indul el az úton anélkül, hogy bárki is törődne vele. Lars arra gondolt, hogy Mari milyen szerény teremtés, senki nem törődött azzal, hogy elmegy.

A nap végén, amikor mindenki hazatért a keresésből, Lars hallotta, ahogy az anyja azt mondja az apjának:

– Nem hiszem, hogy még életben van.

Ole Pedersen azt felelte: – Életemben nem voltam még ilyen tanácstalan.

A falubeliek hét napig keresték a lányt. Járták az erdőt, láncot alkotva fésülték át a terepet és a partokat. Az eltűnés híre bejárta a falvakat, Lars lassan megértette, hogy az emberek Pét hibáztatják. A fiú már azt sem tudta, mit higgyen és mit ne. Mi van, ha az emberek igazat beszélnek? Szörnyű képek peregtek le a szeme előtt. Mit művelt Pe? Megfojtotta Gurit? Leszúrta egy késsel? Egy szikláról a tengerbe lökte? Ezek a gondolatok annyira a hatalmukba kerítették, hogy alig kapott levegőt. Éjszaka nem tudott aludni. Az addig biztonságos világ hirtelen veszélyes hellyé vált. Egyszerre csak összeomlott benne a nagyszerű báty képe. Megrémült attól, hogy ő olyan jót gondolt Péről, holott most úgy tűnt, hogy Pe bűnt követett el.

Az anyja négyszemközt kérdőre vonta Pét és kérte, hogy mondja el neki az igazat. Pe erre visszakérdezett, hogyan hiheti az anyja, hogy megöl egy nőt, aki a gyermekét hordja a szíve alatt? Az anyja ezt úgy mondta el Larsnak, mintha fel akarná menteni őt, de Lars már nem hitt Pe ártatlanságában. Mintha minden, amiben addig hitt, összeomlott volna. Ha a bátyja, akire hősként tekintett, ilyesmit tett, akkor már nem lehetett bízni egyetlen emberben sem.

Azon a héten szombaton Pe a mostohaapjával és a béreslegénnyel, Ole Andersennel elment Andreas Wessel plébánoshoz, aki Agerøn, a közeli nagy szigeten lakott. Hogy ott mi hangzott el, azt senki sem mondta el Larsnak. De, amikor a csendbiztos egy héttel később visszatért, Lars számára is kiderült, hogy mi állt a dolog hátterében. A lelkész jelentette a megyei elöljárónak, hogy Guri Sachariasdatter eltűnt, és hogy Peder Olsen, azaz Pe bevallotta, hogy karácsonykor viszonya volt vele, valamint, hogy a lány elmondta a ház urának, hogy gyermeket vár.

Ezután még két hét telt el, mire a csendbiztos ismét visszatért, és arra kérte a bortegardeni cselédeket és a háziakat, hogy gyűljenek össze az új ház készülőben lévő tisztaszobájában. A csendbiztos felolvasott egy levelet a Romsdal megyei bírótól. A tanyán élő összes felnőttet beidézték a nyári Vaagø Otting-ülésre, amelyet Szent Iván napján Bud halászfaluban tartanak. Guri szülei bíróság elé vitték az ügyet, és azzal vádolták Pét, hogy bűncselekményt követett el. Ez ijesztően hangzott, de a mostohaapja kijelentette, hogy Pe így legalább tisztázhatja a nevét.

– A lehető legjobb, ami történhet, hogy az ügy bíróságra kerül – mondta.

Aznap, amikor oda kellett menniük, Pe zaklatott és ingerült volt. Ole Pedersen kiöltözött, inget, felöltőt vett, nyakába sálat kötött, és azt mondta:

– A tárgyaláson vallomást kell tenni, utána a bíró meghozza a döntést!

Amikor már éppen indulóban voltak, Pe odaszólt Larsnak:

– Te is engem gyanúsítasz?

Lars az ajtóban állt, mintha el akarta volna zárni az utat Pe előtt:

– Nem értek semmit abból, ami történt. Válaszolj nekem, hogy te ölted-e meg Gurit, vagy nem te ölted meg!

Maga is elborzadt a saját szavaitól, de most már kimondta. Nem vonhatta vissza.

– Azt hiszed, megöltem Gurit! – kiáltott Pe. – Azok után, amit érted tettem! – Elindult a tengerparti úton, és vissza sem nézett. Lars utána akart futni, de a lábai nem engedelmeskedtek.

Amikor a szülei, Pe és a cselédek hazaértek a bíróságról, a hangulat már derűsebb volt. Pe jól felelt a kérdésekre.

Időközben Larssal történt valami. Mintha megnémult volna. Pe beszélt hozzá, de Lars nem válaszolt. Pe felháborodott:

– Mi van veled? Mi a fenéért nem válaszolsz?

Lars egy szót sem szólt.

– Soha nem bocsátom meg neked, hogy gyilkosnak hittél.

Lars erre faképnél hagyta. Sokáig így maradt köztük minden. Egyszer, amikor váratlanul összefutottak a földeken, Pe megragadta Larsot, és meg akarta pofozni, de Lars lendületből visszaütött, és úgy arcon találta Pét, hogy eleredt az orra vére. Pe elmondta az anyjának és a nevelőapjának, hogy Lars megütötte. De Lars letagadta:

– Valaki megverte Pét, de nem meri bevallani.

Pe káromkodva kiabált vissza:

– Mi ütött beléd? Meghibbantál?

IX

Pe nem lelt nyugalmat a tanyán, de nemigen tudott máshova szegődni. Az emberek tovább suttogtak arról, hogy ki ölhette meg Guri Sachariasdattert. Pe éjszakánként nem tudott aludni a háta mögötti gyanúsítgatások miatt. Végül akadt egy özvegyasszony, akinek szüksége volt Pe erejére az aratáshoz, a mostohaapja pedig megengedte, hogy Pe segítsen az özvegynél betakarítani a gabonát.

A nyár folyamán a moldei bíró minden vádpont alól felmentette Pét a bírósági jegyzőkönyvek tanúsága alapján. Ezzel ugyan minden le volt zárva, Lars fejében mégis egy hátborzongató gondolat ragadt meg. Rádöbbent, hogy még egy bíró is tévedhet, és hogy Pe nem csak gyilkolt, hanem meg is úszta a büntetést! Ezek után hogyan is beszélhet bárki az igazságos Istenről, hogyha ekkora igazságtalanság történhet az emberek között?

Ez nagyon megviselte Larsot, de senkivel sem tudta megosztani a gondolatait.

A szülőket aggasztotta, hogy a két testvér már nem is szól egymáshoz. Gjertrud úgy vélte, hogy a bíróság ítélete után az ügy lezárult, mindegy, hogy mi történt. Larsot felzaklatta, hogy az anyja is ilyen könnyen túlteszi magát Guri eltűnésén. A családja nem tehetett egyebet, minthogy kiálljon Pe mellett, miután felmentették. Mind a szülei, mind Ola, a bátyja unszolták Larsot, hogy mondja ő is, hogy hisz Pének. Lars mindig kibújt a nyomás alól. Nem tudta rávenni magát, hogy kimondja, hogy hisz neki. Ez árulás lenne Gurivel szemben, amit soha nem bocsátana meg magának.

A féltestvérek között ezután egy szó sem hangzott el. Akár kint dolgoztak a földeken, akár együtt ültek az asztalnál, mindketten úgy tettek, mintha a másik ott sem lenne. Nem volt kivétel az étkezés, sem az este. A társalgás elakadt, és az emberek felálltak az asztaltól, mielőtt befejezték volna az evést. Páran kimentek, és másnap reggelig be sem tették a lábukat a konyhába. Lars így már a család többi tagjával sem tudott beszélni. Félrehúzódott, és csak hallgatott, amikor beszéltek hozzá. Az apjában felötlött, hogy nem kísértik-e gonosz szellemek. Az anyja erre azt mondta, hogy ez csak fiatalkori dac, majd kinövi. Az apja ebben nem volt olyan biztos:

– Lars nemcsak minket hoz kellemetlen helyzetbe, hanem magát is szerencsétlenségbe sodorja! – mondta. – Mit tettem, hogy ilyen fiat érdemlek?

Szeptemberben a család beköltözött az új házba. Mindenki megpróbálta elfogadni, hogy az élet visszatér a régi kerékvágásba most, hogy kimondták az ítéletet, és hogy Lars előbb-utóbb észhez tér és megbékél a bátyjával. Közeledett a tél, és egyre kevésbé volt valószínű, hogy kiderül az igazság arról, hogy mi történt Guri Sachariasdatterrel. Hamarosan leesik a hó, és még ha nem is így volna, akkor az állatok végeznének Guri földi maradványaival. Ezek a gondolatok álmatlanná tették Larsot, sehol sem talált nyugalmat. Ősz lett, kezdődött az iskola. Ő, aki korábban osztályelső volt az iskolás gyerekek között, akik néhány héten át az egyik tanyán jártak iskolába, most csak ült és a falat bámulta.

– Mi van veled? – kérdezte az iskolaigazgató. – Azt hittem, te lépsz majd a helyembe.

Valóban, az iskolaigazgató és a falu más fontos emberei már beszéltek erről. Úgy gondolták, hogy Larsot elküldik Moldéba egy régi iskolamesterhez tanoncnak. Lars nem akart többé iskolamester lenni, de úgy érezte, hogy még nem jött el az ideje, hogy ezt kijelentse.

Az anyja egyre jobban aggódott amiatt, hogy mi zajlik Lars fejében. Az apja, Lars anyai nagyapja negyven-évesen megbolondult, és Gjertrud attól tartott, hogy most ugyanez a betegség veszi el Lars eszét is. Az anyja el akarta küldeni Larsot az apja családjához a fjordba, hogy a fiú túltegye magát a Guri utáni gyászon, de Lars nem akart odamenni.

Pe azután hagyta el a falut, hogy ősszel felkerült a tőzegtető a házra. Gjertrud attól tartott, hogy a rosszindulatú pletyka mindig megelőzi, és Pe nem talál munkát. Karácsony előtt azonban egy Julius nevű ócskás érkezett Moldéból. Tőle hallották, hogy Pe elszegődött egy hajóra, amely sós heringet szállított Franciaországba. A hajó csak tavasszal tér vissza.

Pe a következő tavasszal hazajött, és a franciaországi zavargásokról és kivégzésekről mesélt. Azok, akik lefejezték a császárt és a királynét, most egymás fejét veszik. Sőt, Franciaországban vannak olyanok, akik azt állítják, hogy Isten nincs! Hogy Isten csak az emberek képzeletében létezik.

– Lehet, hogy így van! – mondta Lars, és hosszú idő után először szólt hozzá valamihez, amit Pe mondott. Pe dühösen Larsra nézett.

– Amikor az emberek már nem hisznek Istenben, akkor kezdik el levágni egymás fejét! – mondta.

Ole Pedersen felcsattant, hogy most aztán hagyják abba, a franciák és Lars egyaránt, mielőtt a pokolban kötnek ki!

De ettől fogva Lars esze folyton ezen járt. Olyasmiken, amiket korábban gondolni sem mert volna, nem, hogy hangosan kimondani. Azt tanulta, hogy minden este elmondja a Miatyánkot, de most egyre gyakrabban érezte, hogy senki sem hallgatja meg az imáját. Semmibe vesző szavak voltak ezek egy olyan Istenhez, aki soha nem hallatott magáról. Többé nem mondta el a Miatyánkot és az asztali áldást sem. Csak akkor énekelt, amikor a többiek énekeltek, de soha nem ő kezdte. Eleinte persze nem tudott másokkal beszélni arról, ami vele történt. Sötét titokként őrizte, amit a hitehagyott franciáktól tanult. Akkoriban Norvégiában senki sem mondott ki hangosan ilyeneket, még akkor sem, ha nem voltak hívők. Az Istenben való hit megszűnése egyet jelentett a kárhozattal. De még ennél is rosszabb volt, hogy a szabadságát is elveszthette emiatt. Ahhoz ugyanis, hogy elmehessen a faluból, konfirmálnia kellett, de ha konfirmálni akar, ki kell mondania, hogy hisz Istenben! Ezt hogyan oldja meg? Helytelen, ha azt mondja, hogy hisz Istenben, holott nem hisz benne, de még rosszabb lenne, ha azt mondaná, hogy nem hisz Istenben! Ahhoz, hogy felnőtt emberré váljon, hazudnia kellett az Úr színe előtt, ami ellen szívből tiltakozott, akár létezett Isten, akár nem.

X

A következő év telének közeledtével Guri eltűnése már csak egy távoli emlék volt, és a családnak szüksége volt egy új cselédlányra, aki átveszi a kinti munkákban a helyét. Gjertrud, az édesanyjuk hatvankét éves lett, kösz-vényes volt a keze, és nem tudott maga fejni. Pe egy nap váratlanul azt mondta, hogy szerinte Siri Jonsdatter szívesen vállalna náluk megint munkát, ha megkérdeznék. Pe szülei nagyon meglepődtek, hogy Pe ezt honnan veszi, de azt felelte, hogy beszélt Sirivel, és hogy kibékültek.

Lars nem tudott arról, hogy Pe és Siri összevesztek. De akkor lepődött meg csak igazán, amikor az anyja azt mondta:

– Úgy gondolod, hogy a kislányt is ide fogja hozni?

Ebből jött rá Lars, hogy Sirinek van egy ötéves lánya, akit Megtilnek hívnak, ami a Mathilde helyi neve, és ennek a Megtilnek az apja nem más, mint a féltestvére, Pe.

Most már értette azt, ami egykor rejtély volt számára, amikor Siri elutazott. Innentől kezdve meg volt győződve arról, hogy Pe bárkire veszélyt jelent, és nyilvánvaló, hogy köze volt Guri eltűnéséhez.

Pe azon az őszön lovaskocsival ment a szomszédos faluba Siri Jonsdatterért. Siri sugárzott a boldogságtól, ahogy Pe megérkezett vele.

– Ki gondolta volna, hogy Pe végül is eljön értem! – mondta Siri, amikor belépett a bortegardeni konyhába. – Itt a helyem, tette hozzá.

Bármi is volt kettejük között a gond, Siri képes volt maga mögött hagyni. Vidám volt, amikor Pe tréfálkozott vele, miközben Lars szülei összenéztek. Lars látta, amit látott, és úgy vélte, hogy csak idő kérdése, mikor kéri meg Pe a lány kezét. Ole Pedersen és Gjertrud elnézték, hogy Pe éjszakánként meglátogatja Sirit.

– Elvégre van már egy közös gyerekük! – mondta Ole Pedersen. – Nyilván nem ok nélkül akarta Pe megint idehívni!

De aztán Pe elszegődött egy Franciaországba tartó teherhajóra, és nem sokkal később kiderült, hogy Siri gyermeket vár. Most már senki sem kételkedett abban, hogy Pe a gyermek apja. Siri hazautazott a szüleihez, hogy ott hozza világra a gyereket, és egy hónappal később visszatért. Ekkorra már semmi sem maradt a jókedvéből. A gyermek röviddel a születés után meghalt.

A hatóságok számára most már világos volt, hogy véget kell vetni Pe botránkozást keltő viselkedésének. A törvény szerint az úgynevezett harmadszori erkölcsi kihágást szigorúan kell büntetni, korábban halállal sújtották az ilyesmit, akkoriban inkább pénzbírsággal. Az őszi megyegyűlésen mind Pe, mind Siri ellen eljárást indítottak harmadrendű erkölcsi kihágás, vagy ahogyan nevezték, felháborító életmódjuk és megengedhetetlen viszonyuk miatt. Andreas Wessel plébános volt az, aki úgy döntött, hogy példát statuál. A moldei elöljáró vádat emelt Pe szülei ellen is, mert szemet hunytak a házukban uralkodó erkölcstelen viszonyok felett. Lars éppen csak betöltötte a tizenkettedik életévét, amikor az ügyet először felhozták, és tizennégy éves lett, amikor meghozták az ítéletet. Nem túlzás azt állítani, hogy az ügy árnyékot vetett a fiatal éveire. Az ügy 1794. október 14-én került napirendre a Vaagø Otting-i ülésen. Miután egyik vádlott sem jelent meg, az ügyet a nyári ülésre halasztották, amire Pét, Siri Jonsdattert, valamint Ole Pedersent és Gjertrud Knudsdattert is beidézték, hogy tanúvallomást tegyenek, különben ítéletet hoznak felettük.

Ezen a nyári ülésen Ole Pedersen jelent meg, aki elmondta, hogy Pe egy moldei hajóval távozott, de Ole szerint a mostohafia őszre hazajön. Ole az őszi ülésen ismét megjelent, és előadta, hogy Pét a koppenhágai haditengerészeti állomásra vezényelték, de a szülei tudomása szerint még az ősszel hazatér. Ole Pedersen kérvényezte az ügy elhalasztását, hogy Pe hazatérhessen és felelni tudjon tetteiért.

Mivel nem volt észszerű oka, hogy a kérvényt visszautasítsák, az ügyet az 1796. évi nyári gyűlésig elnapolták. Azon a tavaszon Lars szülei drámai elhatározásra jutottak, és bár Lars szemtanúja volt a döntés meghozatalának, először nem fogta fel annak jelentőségét.

– Ha elítélnek minket azért, amit Siri és Pe tett, a pénzbüntetés olyan nagy lehet, hogy nem tudjuk kifizetni – mondta Lars apja.

– Mit tegyünk? – sopánkodott Lars anyja, Gjertrud.

– Van kiút. Ha átadjuk a tanyát Olának, akkor eltartottak leszünk, és a bírság sokkal kisebb lesz – javasolta Ole Pedersen.

1796 júniusában a családból senki sem vett részt a nyári ülésen. A szülők elleni vádakat ejtették, mert nem voltak felelősségre vonhatók azért, amit a cselédeik műveltek. Ezért maguknak kellett felelni. A Pe és Siri elleni jogerős ítéletet még abban az évben július 22-én hozták meg. Pét arra ítélték, hogy fizessen 24 tétel ezüstöt vagy 12 birodalmi ezüstpénzt, és ezen felül 5 ezüstpénz perköltséget. Siri Jonsdattert 12 tétel ezüst vagy 6 birodalmi ezüstpénz megfizetésére kötelezték. Ez elképesztően nagy összeg volt egy cselédlány számára, akár egy évi fizetését is elérte, de a legrosszabb az volt, hogy Pe nem akarta feleségül venni. Siri sírva ment el, és soha többé nem mutatkozott Bortegardenben.

Ola 1796 októberében megkapta a Bortegarden tulajdonjogát. Mindössze tizennyolc éves volt.

XI

A Pe körül kialakult botrányról beszélt mindenki, ezért Lars végül alig mert kilépni a házból. Magának való lett, ám ezekben az években arra is rájött, hogy egyvalami képes elfeledtetni vele a bánatát és a szégyenét: a zene, méghozzá bármely fajtája. A szülei látták, hogy felélénkül, ha valaki zenélni kezd, és ezért magukkal vitték esküvőkre, temetésekre, hogy legalább a zenét élvezhesse. Ilyenkor mintha eltűnt volna egy másik világban. Lars úgy vélte, hogy csak miután kimondták az ítéletet, és Pe megfizette a bírságot a harmadszori erkölcsi kihágásért, tud majd ismét az emberek szemébe nézni. Ki akart lépni, és bepótolni, amit elmulasztott. Megkérdezte az apját:

– Megtennél nekem egy szívességet, apám?

– Ha módomban áll, fiam! – felelte az apja.

– Veszel nekem egy hegedűt?

– Kérj valami mást! – válaszolta az apja, – Mert ezt a kívánságot nem tudom teljesíteni!

– Miért nem?

– A hegedűzene csavargásra és léhűtő életmódra ösztönöz, és a velejáró mámort nem akarom látni a házamban!

– De én nem szándékozom inni semmit!

– Az a társaság nem tesz jót neked, fiam, úgyhogy a válaszom nem. Különben is, túl durva kezed van ahhoz, hogy jó hegedűs legyél. Az ujjaid egymásba gabalyodnának a hegedű nyakán! – közölte az apja.

– Ezt honnan veszed, apám?

– Tőlem örökölted a durva ujjaidat! – mondta az apja. – Nem érnéd be azzal, hogy félig-meddig jól hegedülj, te, aki mindenben a legjobb akarsz lenni!

Lars nem örült, hogy ilyen durva ujjakat örökölt az apjától. Vágyott arra, hogy zenét halljon. Boldog volt, hogy egy fejjel magasabb volt a vele egykorúaknál, mert ettől szabadabbnak érezte magát. A szülei örültek neki, hogy hétvégenként a saját falujába és a szomszédos falvakba is eljárt és örültek neki, hogy emberek között van, mert úgy gondolták, hogy ez segít neki túljutni a Guri miatti bánatán és a féltestvére miatti szégyenérzetén. Olyan helyekre járt, ahol tudta, hogy lesz muzsikus, így ment árverésekre és olyan eseményekre, amelyeket az élet nagy pillanatainak neveztek. Az egyik esküvőre egy dobos is eljött, és a nászindulót dobolta. Ez a dobos igazán értett a dolgához. Lars ekkor döbbent rá, hogy létezik olyan hangszer, amelyen a nagy ujjai nincsenek útban!

Nem tudott egyhelyben maradni, annyira izgatott volt. Amikor a násznép asztalhoz ült, és a dobos is szünetet tartott, Lars elkérte tőle a dobot, és bár nem tudott rajta dallamot játszani, mégis ott ragadt a hangszer mellett és dobolta a népdalokat, amiket tudott, míg a násznép az ünnepi kását kanalazta, és egyre nagyobb lett a lárma az első pohár pálinka után. Ekkor valaki felkiáltott: Csend!

Egyszeriben mindenki azt hallgatta a nyitott ablakon keresztül, hogy Lars dobol.

– Ki zenél? Hisz a dobos itt ül köztünk!

– Azt mondja, Lars Olsennek hívják – felelte a dob tulajdonosa, aki úgy döntött, hogy bekap egy falatot, mielőtt folytatja a munkát.

– Meg kell hagyni, van hozzá tehetsége!

– Úgy bizony, Lars Olsennek van hozzá tehetsége! – koccintottak egyetértően a többiek. Miután véget ért az étkezés, kimentek Larshoz és azt kérdezték:

– Nem dobolsz még?

Nem, Lars úgy érezte, hogy előbb gyakorolnia kell. Visszaadta a dobot és a dobverőket a dobosnak, aki úgy szalutált neki, mint a katonák és a tengerészek, ha háborúba mennek. Lars úgy gondolta, hogy az élet legtöbb dolgában jó úton jár, csak Pével kapcsolatban maradt hajthatatlan. Pedig Pe akár a segítségére is lehetett volna, mert 1797 nyarán vett egy régi házat, és átépíttette az északi tanyát, amit Nordgardennek hívtak, mert most látta elérkezettnek az időt, hogy átvegye a maga részét a gazdaságból. Pe új barátnőt szerzett magának. Mari Nilsdatter volt a neve. Mari egy közeli tanyáról származott, ahol az embereket nem érdekelte Pe rossz híre. Február 1-jén született egy fiuk. Otthon megkeresztelték, majd három nap múlva meghalt és eltemették. Pe 1798. február 17-én jegyezte el Marit és még aznap feleségül is vette. Lars nem ment el az esküvőre, pedig hegedűsök is meg voltak hívva. Ahelyett egy lapos sziklán búslakodott, ahonnan kilátás nyílt a fjordra, és távolról hallgatta a lakodalmi zenét.

XII

Lars a szomszédos falvak tanyáit járta, és alkalmi munkákat vállalt. Közben meghallgatta, ahogy az öregasszonyok régi népi dallamokra éneklik a zsoltárok szövegét. Elég volt egyszer meghallgatnia a dallamokat, máris megmaradtak benne. Amikor szünetet tartott a munkában, a többiek hallották, ahogy dúdol, miközben egy üres hordón vagy egy deszkán dobol. Még csak tizenhat éves volt, de már felnőttnek látszott, olyan jól fejlett volt a teste. Sűrű, hollófekete haja volt, és az ajtófélfához mérve öt láb és kilenc hüvelyk magas volt. A hozzá hasonló srácok gyakran ölre mentek egymással, ha nézeteltérésük akadt, mert elég erősek voltak ahhoz, hogy visszavágjanak. Ám Lars, aki egyetlen mozdulattal a falhoz tudott csapni egy asztalt, és ha kellett, egy szekeret is fel tudott húzni egy meredek dombon, érzékeny fiatalember volt, aki könnyekben tört ki, ha valaki valami kedvezőtlen dolgot mondott neki. Másnak sem volt könnyű kiigazodni rajta, de legkevésbé ő maga nem értette meg saját magát.

Ole Pedersen rájött, hogy a legkisebb fiának szüksége van arra, hogy kibontakoztassa önmagát. Elevezett az agerøeni plébániára, hogy megkérje a lelkészt, minél hamarabb konfirmálja Larsot, hogy munkát kaphasson egy hajón.

Sajnos Wessel lelkész ekkorra már hat éve vak volt. Helyette a fia, Svend Tostrup Wessel segédlelkész végzett el sok feladatot, így amikor Ole Pedersen megjelent a lelkészlak ajtajában, és nemhogy kérte, hanem követelte, hogy Larsot minél előbb konfirmálják, a fiatal segédlelkész felháborodott. Hogy jön ahhoz az a paraszt-ember, aki felháborító cselekedetek felett hunyt szemet a házában, hogy neki diktáljon arról, hogyan teljesítse kötelességét az apja nevében! Ole Pedersen nem tudta, hogy a lelkész fia még koppenhágai diákkorában nagy bunyós hírében állt, de hamarosan a saját bőrén tapasztalta, amikor Svend kipenderítette a lelkészlakból.