A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Ruthless Monarch (The Corrupt Empire #3), 2021

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A becstelen (Alvilági játszmák 1.), 2022

A zsarnok (Alvilági játszmák 2.), 2022

Copyright © 2021 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-64-7

…ha ismerjük az ellenséget és ismerjük magunkat is, akkor száz csatában sem jutunk veszedelembe; ha azonban nem ismerjük az ellenséget, csak magunkat ismerjük, akkor egyszer győzünk, másszor vereséget szenvedünk; és ha sem az ellenséget, sem magunkat nem ismerjük, akkor minden egyes csatában feltétlenül végveszély fenyeget bennünket.

SZUN-CE: A HADVISELÉS TÖRVÉNYEI

(Tőkei Ferenc fordítása)

ELŐHANG

Matteo

Halálszag terjeng a levegőben. Orrfacsaró bűze megtölti az orromat, ahogy átballagok a raktáron.

A bíborvörös terepen minden lépés arra emlékeztet, amit elvesztettem, és arra, amiért most itt vagyok.

Az apám halott.

Az anyám halott.

A kurva életbe, még a bátyám is halott. A családom uralmáért vívott háború a keleti parton hosszú és véres volt, és rengeteg áldozatot követelt.

De végül én győztem.

Mindig én győzök.

Tudom, hogy az erőszak hamarosan folytatódni fog. Az árnyak közt mindig újabb ellenség settenkedik.

Olyan az alvilág, mint a mondabeli Hidra. Ha levágod az egyik fejét, kettő nő a helyére.

Tudom, hogy ezúttal se lesz ez másképp. Fel kell készülnöm a háborúra.

Az elmúlt hónapokban feltűnően nagy volt a csend.

Vagyonokat fizetek azért, hogy tájékoztassanak az unokatestvérem ügyleteiről.

Nem kérdés, hogy el fog jönni értem. Évek óta a nyakamba liheg.

Amióta apám meghalt, és én lettem a főnök.

Szerinte neki kellett volna átvennie az irányítást.

Trónbitorlóként tekint rám.

Tulajdonképpen nem tévedett. Ha az apja még élne, őt illetné a királyság.

De függetlenül attól, hogy mi történhetett volna, most én vagyok a főnök, és egyben a legalkalmasabb a feladatra.

Harmincöt évesen már többet éltem, mint a legtöbb ember. A fél életemet azzal töltöttem, hogy felkészüljek a családi vállalkozás irányítására.

A hivatalos verzió szerint törvényes az üzlet.

Nem hivatalosan viszont mindent mi birtoklunk.

Nyílik az ajtó és belép az unokatestvérem, egyben a jobbkezem: Lorenzo.

– Mit hoztál nekem? – mordulok rá.

Sötét szeme összeszűkül. Abból, ahogy rám néz, már tudom, hogy valami nem stimmel. Az a helyzet Lorenzóval, hogy nem csupán az alkalmazottam. Olyan, mintha a testvérem lenne, ezért is idegesít az a sötét, rideg pillantása.

– Semmi jót – közli, és nyoma sincs a hangjában a szokásos humornak, amit csak nekem szokott megmutatni.

Előrehajolok. – Folytasd!

– Chicagóba költözik.

– Ez meg mi a faszt jelent? – Mély levegőt veszek, és megpróbálok lehiggadni, de semmilyen mennyiségű oxigén nem fogja ezt helyrehozni. Meg kellett volna ölnöm azt a mocskot, amikor még volt rá lehetőségem. Talán még nem késő.

– Minden korrupt politikusra rátette a kezét. Zsinóron rángatja a kormányzót. Lehet, hogy Boston a miénk, de az íreket megszerezte magának.

– Picsába!

– Mit gondolsz, mit jelent ez ránk nézve?

– Azt jelenti, hogy még nem végzett.

– Mit akarsz csinálni?

Hátradőlök, és keserűen elmosolyodom.

– Ki kell iktatnunk, mielőtt sikerrel jár.

ELSŐ FEJEZET

Egy évvel később…

Hiába minden, Chicagót elvesztettem.

Ennyi elég is volt ahhoz, hogy felháborodjon az egóm és feltámadjon a vérszomjam. De ez még nem minden. A pletykák szerint Salvatore ismét a keleti partot vette célba.

Ennek itt és most véget kell vetnem.

A keleti part az enyém.

Leszarom, hogy mit képzel magáról. Nem hagyom, hogy elvegye tőlem.

Nyílik az irodám ajtaja. A márványpadlón koppanó olasz cipők hangja visszhangzik a szobában.

Fel se kell néznem, hogy tudjam, Lorenzo az, és sietős lépéseiből ítélve nem jó a helyzet.

– Most meg mi van? – Felpillantok az iratokból, amiket tanulmányozok, és megint azzal a mogorva pillantással találom szembe magam. Az elmúlt egy évben hirtelen kellett felnőnie, és már nem az a vidám, kedélyes kölyök, aki valaha volt.

Lorenzo megdörzsöli az arcát, és enerváltan felsóhajt. – Nem fogok hazudni neked, baj van.

– Mekkora a baj?

– Akkora, hogy össze kell szednünk magunkat. Amíg azzal voltunk elfoglalva, hogy kapcsolatban maradjunk az írekkel, Salvatore belopózott a hátsó kertbe.

Elfehérednek az ujjperceim, ahogy belemarkolok a krómozott íróasztalba, olyan erővel, hogy majdnem eldeformálom. – Ne beszélj rejtvényekben, Lorenzo. Bökd már ki!

– Marino kormányzó.

Mintha megállna az idő, csend borul a szobára.

Végül az öklöm belecsapódik az asztalba, áthasítva a nyomasztó feszültséget. Lorenzo nem ugrik hátra, de összerezzen, tisztában van azzal, hogy most aztán nyakig ülünk a szarban.

Frank Marino, New Jersey kormányzója, mindig szálka volt a szememben. Amióta elutasította a kikötői hozzáférésre irányuló indítványomat, és meg kellett kerülnöm, hogy New York kormányzójával dolgozzak együtt, nem jöttünk ki egymással. Ha ehhez hozzáadjuk még azt a tényt, hogy mennyi mindent tudok a múltbeli üzleti ügyeiről az elhunyt nagybátyámmal, az utálat kölcsönös. Ám a tudat, hogy az unokatestvéremnek bármi köze van hozzá, még rosszabbá teszi a helyzetet.

– Beszélj!

Lorenzo megrázza a fejét, és tudom, hogy nem fog tetszeni, amit mond. Feszült a tartása, ami általában nem jellemző rá. Senki másnak nem tűnne fel, de nekem igen, számomra Lorenzo nyitott könyv. Ő is így van velem. Bizonyos helyzetekben mindent megkönnyít, hogy mi ketten szavak nélkül is megértjük egymást.

– Marino kormányzó Salvatoréval tárgyal. Ha az, amit hallottam, igaz, márpedig általában így szokott lenni, Marino hozzáférést biztosít neki a kikötőhöz.

– Azt a kurva!

– A számból vetted ki a szót – bólint.

Rámutatok a székre: – Ülj le! De előbb hozd ide azt a whiskyt. Rengeteg megbeszélnivalónk van.

Lorenzo odalép a bárszekrényhez, és fogja a palackot. Majd megragad két poharat.

– Vegyem egyáltalán a fáradságot, hogy jeget is hozzak?

– Már a kurva pohár is túlzás. – Ellen kell állnom a késztetésnek, hogy a padlóra köpjek.

Normál esetben jéggel iszom a whiskyt, de most csak egy italra van szükségem, az sem érdekel, ha egy kis ciánnal csúszik le.

Miután mindkettőnknek töltött, helyet foglal, és tudom, hogy neki is szüksége van rá.

Lehet, hogy a háború az üzlet része, de ez nem jelenti azt, hogy szívesen megyek csatába.

A csata azonban szükséges rossz. A diadalhoz kegyetlennek kell lenni.

– Salvatore tehát hozzáfér a kikötőkhöz, és ez ellen semmit sem tehetünk – morogja Lorenzo.

– Nem feltétlenül – szűröm a fogaim közt a szavakat.

– Hogyhogy? Marino utál téged. Évek óta próbál kiszorítani az üzletből. Mi is ugyanezen dolgoztunk.

– Csak találnunk kell valamit ellene. – Fenyegető a hangom. Lorenzo még feszültebb lesz, leteszi az italát. Az ivócimborám a szemem láttára tűnik el, és az alvezér lép a helyére.

– Már megpróbáltam. – Kihúzza magát. – Mindenkivel utánanézettem a fickónak. Patyolattiszta.

– Ennyire senki sem lehet tiszta. Különösen, aki lepaktál az unokatestvéremmel. Muszáj találnunk valamit. Nézz utána a családjának. A feleségének. A lányának. Kell ott lennie valaminek.

– Úgy lesz.

– Ha ezzel végeztél, hívd fel Cristiant, és szervezz meg egy találkozót. Új fegyverszállítmányra lesz szükségünk, és most, hogy Alaric Prince visszavonult, meg kell beszélnünk, hogyan folytatódjon az üzlet.

– Rajta vagyok. Még valami?

– Marcót is hívd fel nekem. Hátha ő tudja, hogy mire készül Salvatore.

Lorenzo arca egy nanoszekundumra lehervad, majd visszatér a szokásos üres arckifejezése. Nem rajonganak egymásért. Marco is az unokatestvérem. Idősebb. Elég idős ahhoz, hogy részt vett apám és Salvatore háborújában.

Ő hűséges irántam, Lorenzo azonban nem bízik benne. Ami azt illeti, én sem. De mint minden potenciális ellenséget, őt is a közelemben tartom.

Minél közelebb van, annál hamarabb kiderül, ha ő is olyan kígyó, mint Salvatore.

Mivel nincs több mondanivalója, Lorenzo elhagyja az irodámat.

Fogom a telefont, és tárcsázok egy számot, amit már régóta nem hívtam.

– Helló, Matteo! Kíváncsi voltam, mikor hívsz.

– Hagyd a rizsát.

– Ha nem akarod, hogy beszéljek, akkor minek hívtál, unokatestvér?

– Pontosan tudod, hogy miért.

– Miért vagy ilyen komoly? – élcelődik, mint Joker, vidámsággal a hangjában. – Rád férne egy kettyintés. Nem igaz? Meg kéne szabadulnod a felgyülemlett stressztől. Segítsek keresni valakit…? – A fogaimat csikorgatom, pontosan tudom, hogy mire céloz. – Francesca már öregecske, de fogadok, hogy még mindig tudja használni a…

– Fogd be a pofád! – bömbölök, mire beleröhög a telefonba.

– Elevenedbe találtam?

– Nem akarsz jobb lenni, mint a szadista apád? Nem volt még elég a háborúból? Vonulj vissza, és életben hagylak!

– Szó sem lehet róla. Azt akarom, ami az enyém… – Egy pillanatra elhallgat. – És bármit megteszek, hogy megszerezzem.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy ez felér egy hadüzenettel? – szólok halkan. Simán. Innen nincs visszaút. Őszintén szólva nem is akarom, hogy legyen.

– Gondolom.

Elhajítom a telefont, belecsapódik a falba. Visszhangzik a csattanás, ahogy behorpad a gipszkarton.

Új telefont kell szereznem, de szerencsére van honnan, olyan iramban fogyasztjuk az eldobható telefonokat, hogy akár telefonboltot is nyithatnánk a készleteinkből.

Pár perc múlva Lorenzo visszatér. Rám pillant, majd a falra.

– Gond van? – kérdi, és a telefonra mutat.

– Felhívtam az unokatestvéremet.

A haragon kívül minden érzelem kialszik a szemében. Akár a dermesztő fagy, megkeményíti a vonásait.

– Nem ment jól?

– Miből jöttél rá? – Szarkasztikusan felvonom a szemöldökömet.

– Talán a szilánkokból a padlón. – Lorenzo vállat von, oldani próbálja a hangulatot. Sikerül, és hátradőlök.

– Mit találtál?

– Marco frontján még semmit. Ami Cristiant illeti, megállapodtunk, hogy még több fegyvert küld nekünk. Találkoznunk kell, hogy átbeszéljük a kívánt mennyiséget és modelleket. Azt akarja, hogy menjünk el a New York-i raktárába megnézni a készletét. Mennyire gondoltál?

– Több százra. A komplexumot és a raktárt is fel kell szerelnünk, és fel kell készülnünk minden eshetőségre. Nemcsak fegyvereket akarok, hanem könnygázt és gránátokat is.

– Majd szólok neki, hogy mikor találkozzunk. Még valami?

Megrázom a fejem. – Gyere vissza, ha beszéltél Marcóval.

Órák telnek el.

Egy térképet tanulmányozok, a helyszíneket nézem, ahonnan az embereim ezen a héten beszednek, és gondolatban összeállítom, hogy ki hova menjen. Be kell hívnom az embereimet, hogy megbeszéljük, mi történik, de addig nem akarom, amíg nem kapok több információt.

Ebben a pillanatban ismét nyílik az ajtó.

Lorenzo visszatér, ezúttal egyenesen az asztalomhoz sétál. Egy iPad van a kezében.

– Mit találtál?

– Elég sok mindent – válaszolja.

– Hívj ide mindenkit. – Nem részletezem, hogy kire gondolok, de Lorenzo tudja, hogy kinek kell ezt hallania. A legfontosabb embereimnek. Az alvezéremnek, a capónak és a consiglierenek.

Lorenzo elküld egy SMS-t, és egy perccel később belép Roberto és Luka.

– Az első, amit tudunk, hogy Marino felesége több mint tizenkét éve utal át összegeket Ana Checklov családjának a bankszámlájára – közli Roberto. Ő minden értelemben az, akit a legtöbben a consiglieremnek neveznének. A tanácsadóm, és az egyik legokosabb ember, akit ismerek. Jogot tanult, mielőtt belevágott az üzleti életbe. Lorenzo után ő áll a legközelebb hozzám.

Lorenzo bólint, majd átnyújtja az iPadet, és látom a dokumentumokat, amelyeket Jaxson Price, a hacker, akit folyamatosan talonban tartok, átküldött nekünk.

– És ki ez az Ana Checklov?

Kinyújtja a kezét, és rábök a képernyőre. A banki tranzakciók mögött a szóban forgó nőről szóló dokumentumok sorakoznak.

– Egy viszony? – kérdem, de Luka megrázza a fejét.

– Nem, az iratok szerint Marino lányának a dadája volt – magyarázza.

– Érdekes. Miért fizetne a kormányzó tizenkét éven át egy dadát?

– Valószínűleg egy viszony miatt. – Lorenzo felnevet, egyetért a korábbi találgatásommal.

– Mit tudunk a nőről? – kérdem.

Lorenzo tovább görgeti az adatokat.

– Nem sok mindent. – Végighúzza az ujját az iPad képernyőjén. – Egy pillanat. Ide nézz!

Rámutat egy dokumentumra. Egy halotti bizonyítvány.

– Ana Checklov meghalt.

– Úgy tűnik. A jelek szerint pont tizenkét éve.

– És az átutalások. Annyi éve kapják a pénzt?

– Igen, pontosan.

– Nahát, milyen érdekes…

– Járjunk a végére, hogy miért fizetnek a családnak. Luka, azt akarom, hogy beszélj mindenkivel, aki ismeri őket – rokonokkal, régi munkatársakkal. Derítsd ki, mit rejteget Marino. Nem érdekel, mennyibe kerül. Most azonnal tudnom kell.

– Oké – válaszolja, majd elsiet, hogy nekilásson a feladatnak, amit rábíztam. Robertóhoz fordulok.

– Szeretném, ha idehoznád Marcót.

– Nem probléma. Emellett Cyrusszal is beszéltem.

– És? Van még pénzem? – Felnevetek, hogy oldjam a hangulatot. – Vagy már mindent lenyúlt a bankárom?

– Az agyamra megy a fickó. Szívesebben üzletelek Maxwell-lel – morgolódik, és nem hibáztatom érte. Cyrus Reed, aki tulajdonképpen az alvilág bankárja, az egyik legnagyobb pöcsfej a világon, de piszok jól végzi a munkáját.

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan teljesül a kívánságod. Előbb-utóbb végleg visszavonul.

– Tehetünk még valamit érted? – kérdi Lorenzo.

– Nem.

Mindketten elindulnak kifelé, én pedig hátradőlök. Hosszú éjszakám lesz.

Lorenzo megtorpan az ajtóban, és visszafordul. – El is felejtettem. Találkozód lesz Cristiannel, hogy megbeszéljétek a jövő héten beérkező fegyverszállítmány részleteit.

Bólintok. – Gyere vissza, ha több információd van számomra.

– Úgy lesz.

Magamra hagynak az irodámban, az iPaddel az asztalomon.

Felveszem, és elhúzom az ujjam a képernyőn.

Mit rejtegetsz, Marino?

Végiglapozom a kormányzóról készült fotókat. A fogaimat csikorgatom, ahogy a fickót nézem, aki folyton keresztbe tesz nekem. Sötét, lelketlen szeme minden képről rám mered. A hatvanas évei közepén járhat, annyi idős lehet, mint apám lenne, ha még élne, őszülő hajjal, olajbarna bőrrel. A nők bizonyára jóképűnek találják, hiába barázdálják ráncok az arcát. A hatalom és a pénz vonzóvá teszi az embert.

Folytatom a böngészést. A következő képnél megtorpanok, mert ezen nem egyedül szerepel.

Marinót közrefogja a felesége és a lánya.

A lánya az, aki megakaszt.

Gyönyörű nő.

Igazi egzotikus szépség, hosszú, sötétbarna haja laza hullámokban omlik a mellére.

Más, mint azok a nők, akik körülvesznek engem…

Elfordítom a tekintetem a fotójáról, hogy átnézzem az aktáját.

Huszonkét éves.

Alig százhatvan centi magas.

Jól iskolázott.

Előtte a jövő.

Milyen kár.

MÁSODIK FEJEZET

Viviana

Már csak egy hét maradt a diplomaosztóig. El sem hiszem, hogy mindjárt elérkezik ez a nap.

Ha eljön, végre el tudok majd távolodni.

Keresek egy állást.

Kiszabadulok apám keze alól.

Már csak egy hetet kell kibírnom.

Nem, ez nem igaz.

Egy állás. A rezsi.

Nehéz gondok nyomasztják a szívemet. Soha nem fogok elmenekülni előle.

Apám gyalogja maradok, mindig is az voltam. Ha befejeztem az iskolát, azzal tart majd kordában, hogy neki dolgozom.

És nincs más választásom…

Egyszer talán.

Nyílik a lakásom ajtaja. Nem kell felpillantanom a számítógépről, hogy tudjam, ki az.

Julia, ki más.

Ő az egyetlen – nos, a szüleimen kívül – akinek kulcsa van.

– Helló, csajszi! – Visszhangzik a lépteinek hangja, ahogy odajön a kanapéhoz.

– Helló! – Felpillantok a képernyőről. – Nem hittem, hogy ilyen korán ideérsz.

– Hát, pedig számíthattál volna rám. – A szemét forgatja, mire felnevetek. – Szórakozni megyünk, emlékszel? Vadászni készülünk.

– Vadászni? Komolyan, Jules, mi vagyok én, főiskolás?

– Még egy hétig az vagy. Ne sürgesd! Még nem készültél fel a való világra. Úgy hallottam, hogy munka, adók, meg mindenféle szarság vár odakint. Kérlek, mondd, hogy velem tartasz ma este, és nem felejtetted el. – Színpadiasan felsóhajt.

Egy pillanatig döbbenten nézem. Amikor felnevet, az anyjára emlékeztet. Ugyanaz a világosbarna haj és kék szempár, és a mosolyuk! Ugyanúgy mosolyog, mint Ana, amikor velünk játszott. Amikor együtt mozgattuk a bábukat a régi babaházamban.

Összeszorul a szívem.

– Merre jársz, Viv? Föld hívja Vivianát! – Jules csettint a szemem előtt, és kizökkent az emlékeimből.

Mit is mondott? Ja, igen, a ma esti szórakozás.

– Hogy is felejthetném el? A hét minden áldott napján emlékeztettél rá. – Duzzogást színlelek, de valójában imádom őt.

– Hát, meg kell ünnepelnünk a diplomádat.

– Még nem kaptam meg.

– Szemantika.

A szemeimet forgatom.

Mindenesetre igaza van. Habár még nem kaptam kézhez a diplomámat, hivatalosan már végeztem a sulival.

Ez az utolsó hétvége, amikor itt lakom, és jövő héten közölnöm kell apámmal, hogy nem veszek részt a jövőbeli terveiben.

Apám már régóta aduászként tekint rám. Néhány évig vissza tudtam tartani a főiskolával, de apám hagyománytisztelő szicíliai családból származik. Szerinte már rég férjhez kellett volna mennem.

Méghozzá egy olyan férfihoz, akit ő választ nekem.

Csak idő kérdése, hogy mikor következik be az elkerülhetetlen, és apám diktálja, hogy mi történik az életemben.

Bármennyire is őrülten hangzik, bármelyik percben befuthat a végzetes telefonhívás.

Már egy ideje tudom, hogy apám megpróbál majd hozzáadni valakihez, akiről úgy gondolja, hogy a hasznára válik.

Ilyen jövőből nem kérek.

– Mikor mész haza? – kérdi Julia, és átsétál a nappalimhoz csatolt konyhába, és kinyitja a hűtőt. Egy perccel később, egy diétás kólával a kezében lehuppan mellém a kanapéra.

– Remélhetőleg soha – motyogom.

– Ja, hát nem mintha Marino apuci ehhez hozzájárulna.

– Álmodozni csak szabad! – Bánatosan felsóhajtok.

– Ez nem álom, szivi. Hanem fantázia. Előbb fagy be a pokol, mintsem Marino eleresszen a markából. Meglep, hogy még nem hivatott. Nem az a fixa ideája, hogy feleségül adjon?

– De. – Fojtottan cseng a hangom a szorongástól, mely egyre fokozódik.

– És ki a szerencsés kérő? – Felnevet. Ez már játékká vált. Amikor a családommal vacsorázom, apám megpróbál kiházasítani, aztán összedugjuk a fejünket Juliával, és minden borzalmas részletről beszámolok neki.

– Gőzöm sincs. De nem várom ezt a csatát. Muszáj kitalálnom valamit. Valahányszor ezzel jönnek, mindig attól félek, hogy ezúttal tényleg bele fognak kényszeríteni.

– Van annyi megtakarított pénzed, hogy egyedül kiszabadulj?

– Nincs – ismerem be. A szorongás pedig? Egyre növekszik, már levegőt is alig kapok.

– Bárcsak segíthetnék…

Előrehajolok, a tenyerembe temetem az arcom. – Tudom, és szeretlek érte.

Ez így igaz. Juliával gyerekkorunk óta barátok vagyunk. Az anyukája volt a dadám, és Julia a fivérével együtt a birtokon nőtt fel velem. De miután az anyja meghalt, megszakadt a kapcsolatunk.

Az apám műve…

Irányítani próbált, még azt is megszabta, kivel állhatok szóba.

De amikor véletlenül ugyanarra a főiskolára kerültünk, a barátságunk hamar visszazökkent a régi kerékvágásba. Amikor a szüleim házában a személyzet egyik tagjától megtudtam, hogy Jules is az NYU-ra jár majd, volt egy olyan megérzésem, hogy összefutunk. Igazam lett. Felkeresett, és amikor végre rám talált, szinte a nyakamba ugrott, és megfogadta, hogy soha többé nem veszít szem elől. Eleinte nehezemre esett a viszontlátás. Az anyja halála óta nem találkoztunk. Megrohamoztak az emlékek, és alig kaptam levegőt, de aztán rám nevetett, mint mindig, és mosolyogva megígértette velem, hogy soha többé nem hagyom el.

Megígértem.

Ezt az ígéretet soha nem fogom megbánni.

Nem számít, mibe kerül, szükségem van arra, hogy az életem része legyen. Ő az én mentőcsónakom. Az egyetlen, aki megérti a családomat. Megérti, hogy mekkora nyomást gyakorol rám a „kormányzó”.

A maga módján, és a tudtán kívül, ő is részt vesz benne.

A vágy, hogy segítsek neki, hogy megvédjem és vezekeljek a múltbéli bűneimért, az apám malmára hajtja a vizet.

Ezt azonban Jules nem tudja. És soha nem is fogja megtudni.

– Mikor kell találkoznod vele? – A hangja elcsuklik, az iménti vidámsága elpárolog.

– A vacsora holnap lesz, az biztos. Mint mindig – közlöm kedvetlenül.

Bármennyire is ellenemre van, apám ragaszkodik hozzá, hogy minden vasárnap részt vegyek a családi vacsorán. Gondoskodik róla, hogy minden alkalommal fényképek készüljenek, amelyeket aztán közzétesznek a közösségi hálón.

A tökéletes családapa benyomását akarja kelteni.

Bárcsak ez lenne az igazság.

De ez csak az én szerepem. A tökéletes lány. Mindent a cél érdekében.

Apám mindig is világossá tette, hogy mi a célja.

Elnöki ambíciói vannak. És befolyásos barátai, akik be is fogják juttatni a Fehér Házba.

Ez az ember gáncsoskodó, könyörtelen, és mindenek felett egy igazi seggfej.

Egy csipetnyi jóindulat sem szorult belé.

Ő maga a megtestesült gonosz.

Rám tör a rettegés, ha csak arra gondolok, hogy találkoznom kell vele. Hogy a közelében kell lennem.

De a legrosszabb az egészben, hogy hiába próbálok elszakadni tőle, a markában tart. És ez a tudat évről évre rettenetesebb. Nagyot dobban a szívem, és keserű epe tölti meg a számat.

Gyűlölöm ezt az embert.

És az érzés kölcsönös, ebben biztos vagyok.

Nem rajongunk egymásért.

Mintha csak megidéztem volna a gondolataimmal, csörög a mobilom az asztalon. Tudom, hogy ő az, már mielőtt még megnézném.

Julián kívül senki más nem hív.

Még az anyám sem.

Ő a kötelességtudó feleség. A tökéletes politikusi oldalborda.

Kár, hogy olyan rémes szülő. Még rémesnek nevezni is enyhe kifejezés.

Fogom a telefonomat és megnézem. Ahogy sejtettem, egy üzenet vár a jó öreg apámtól.

Kormányzó seggfej: Holnap vacsora. Este hatkor. El ne késs, Viviana!

Remek. Már SMS-ben is dorgál.

Megmutatom Julesnak, hogy mit írt. Felnevet, amikor elolvassa.

– Kormányzó seggfej? Nem is apa?

– Uramisten, dehogy. Nem fejezné ki kellőképpen, hogy mit érzek, amikor felhív. Nem igaz? – Elmosolyodom. Mézédes a mosoly, de telítve van méreggel.

– Nem. – Megrázza a fejét. – Tényleg nem.

Julia tudja, hogy mennyire utálom az apámat, de nem érti igazán.

Nem érti, hogy a pénz, amit a családom az övének fizet, elsősorban a hallgatásukért jár, nem segítségnek szánják. És nem is sejti, miért…

Amikor meghalt az anyja a házunkban, árván maradtak a fivérével, és szegény rokonokhoz kellett költözniük. Mindent, amit megtettem apám kérésére, azért tettem, hogy továbbra is segítsen neki és Jonathannek.

Megrázom a fejem. Erre most nem bírok gondolni.

Különösen így, hogy semmit sem tehetek, hogy megszabaduljak apámtól.

Sakkban tart engem. Kontrollálja a viselkedésemet.

Muszáj elterelnem a gondolataimat, ezért felállok és Juliához fordulok.

– Megyek, lezuhanyozom. Ki kell rittyentenem magam estére. – Elmosolyodom. Igazság szerint nem érdekel, hogy nézek ki, de bűntudat gyötör, ezért el kell mennem.

– Ja, elég büdös vagy. – Felkacagok, és a fejemet rázva elindulok a hálószobám felé, miközben Julia a hátam mögött vihog.

A fürdőszobában ledobálom magamról a ruhát, megnyitom a tust, és beállok a víz alá.

Perzselően forró.

Túl forró.

Egy másik időszakra emlékeztet. Arra, amikor gyökeresen megváltozott az életem. Annyi év után még mindig nem szabadultam meg tőle.

Azt mondják, az idő minden sebet begyógyít.

De mi történik, ha a sebek még mindig gennyesednek?

Ha nincs gyógymód?

Akkor mit tegyek?

Tizenkét év telt el, és még mindig nem találtam meg a választ erre a kérdésre. Úgy lebeg a fejem fölött, mint egy fekete lyuk a sötét univerzumban. Tudom, hogy végül beszippant és elevenen felfal. A kérdés csak az, hogy mikor.

Ahogy itt állok a gondolataimba merülve, meg is feledkezem arról, hogy milyen forró a víz. A fürdőszoba csupa pára, alig látok valamit.

Gyorsan elfordítom a zuhanycsapot. A víz hőmérséklete megváltozik. Most olyan érzés, mintha jég zúdulna a testemre.

Megborzongok a bőrömbe csapódó jégdarabkák alatt.

Mégis jólesik. Eléri a kívánt hatást. Megdermeszti az emlékeket, visszatuszkolja őket az elmém azon sarkába, ahol őrzöm őket.

Legalábbis egyelőre.

Lehet, hogy ez hamarosan megváltozik, de amíg nem tehetek ellene semmit, addig napról napra kell boldogulnom. Túl kell élnem a kínzást, amit ez az alak okoz nekem, akkor is, ha ez azt jelenti, hogy el kell szórakoztatnom a barátai gyerekeit. Vagy azt, hogy úgy parádéztat előttük, mint egy luxuskurvát, akinek megvehetik az erényét a megfelelő politikai szövetség árán.

Mély levegőt veszek és folytatom a hajmosást, kiöblítem a habot a hajamból, majd elzárom a vizet és elhúzom a függönyt, hogy a törölközőmért nyúljak.

Miután megszárítkoztam, önkéntelenül megnézem magam a bepárásodott tükörben.

A fürdőszobapult fölé hajolok, olyan közel, hogy szinte megérintem a tükörképemet. Kimerültnek és fáradtnak tűnök, és mindenekelőtt olyannak, aki már túl sok mindent megélt. Habár mások tökéletesnek találhatják az arcomat, huszonkét évesen szerintem minden, csak nem az. Túl sok érzelmi teher nyomasztja a vállamat. A tekintetemben a múlt szellemei kísértenek.

Fogom én valaha is fiatalnak és gondtalannak érezni magam?

Ki fogsz találni valamit, Viviana.

Minden rendben lesz. Ezzel hitegetem magam, még ha nem is igaz.

Már majdnem végeztem a sulival. Állást kell találnom.

Bizony. Ez az. Amint lesz egy munkahelyem, ennek vége. Többé nem lesz szükségem apámra.

Kihúzom magam és felszegem az állam, mert tudom, hogy úgysem hagyom, hogy győzzön.

Végül felülkerekedem rajta.

Órákkal később a bárban vagyunk.

Hiába teszek úgy, mintha itt akarnék lenni, nem akarok. Túlságosan megvisel idegileg az elkövetkező nap. Tízéves korom óta nem tudom, milyen érzés gondtalannak lenni, amikor rájöttem, hogy mibe születtem bele.

Tudom, hogy be kéne rúgnom a barátnőmmel, és nem gondolni erre, de nem megy.

A fejem fölött lebeg az a fekete felhő. Nem tudok szabadulni tőle. Hogyan is tudnék? Valahányszor találkozom apámmal, mindig újabb követelésekkel áll elő. Hogy tegyek meg valamit, amit nem akarok.

És mindig megteszem. Nem számít, mit kér.

Önként felajánlom a lelkem egy darabját a barátaimért.

Bömböl a zene, alig hallom a gondolataimat. Úgy érzem, megsüketülök, amikor Julia hirtelen a karomra teszi a kezét.

– Igyunk valamit! – javasolja, és a bárpult felé húz. Megállok, amíg körbenézek a helyiségben. Elegáns, vörös bársony bokszok veszik körül a táncparkettet, magasan a fejünk fölött fekete kristálycsillárok függnek.

– Oké! – kiáltok vissza.

Együtt átverekedjük magunkat a termen. Amint a csapos előtt állunk, rendelünk egy italt.

Hamar elkészülnek, a csapos rám mosolyog, ahogy kitölti őket.

Amikor a számhoz emelem, esküszöm, hogy valaki bámul engem a bárpult túloldaláról.

Igen. Tutira engem néz.

Hűha!

Jóképű. Veszélyesen jóképű. Olyan jóképű, hogy romantikus könyvekben a helye.

Átható szempár. Ébenfekete haj.

Tökéletes borostája van, az arccsontja pedig olyan éles, hogy legszívesebben megérinteném.

Valami fenyegető van abban, ahogy engem bámul, amitől megdermedek.

– Viv! – szólongat Julia, de megbabonázott a férfi a bárpult túloldalán. – Viv… – ismétli, és végre felé fordulok. – Minden oké? – kérdi.

– Én csak… Az a pasi – válaszolom, és arrafelé intek a fejemmel.

A barátnőm homlokán mély barázdák jelennek meg. – Milyen pasi?

– Ott, a bárpult túloldalán.

– Nincs ott semmiféle…

– Dehogynem… – Elnézek arra, ahol állt, de tényleg eltűnt. Hűlt helye.

Zavartan rázom a fejem.

De hiszen ott volt, nem igaz?

Fogom az italomat, és tovább nézelődöm. De senkit sem látok, aki legalább hasonlítana arra a férfira.

Biztos csak képzelődtem.

– Gyerünk, táncoljunk! – kiabálja túl Jules a zajt, de csak a fejemet rázom.

– Majd a következő számnál. Előbb ezt meg akarom inni. – Mosolyogva bólint, majd elindul, mint mindig, és a szokásos, őrült énjét adja.

Kitör belőlem a nevetés, ahogy nézem, amint beleveti magát a tömegbe. A keze a magasban, és a csípőjét ringatja.

– Miért nem tartasz vele…?

Az ismeretlen hang felé fordulok, és amikor találkozik a tekintetünk, megint megdermedek, a lélegzetem is elakad.

Ő az. Az iménti férfi.

Megszólított.

Habár sötét van a klubban, most már jobban ki tudom venni a vonásait.

Ha a terem másik végéből gyönyörűnek tűnt, az semmi ahhoz képest, ahogy közelről fest.

Ismerősnek tűnik, de nem tudom hova tenni. Remélhetőleg nem olyasvalaki, aki ismeri a családomat. Az nagy kár lenne. És veszélyes. De ahogy rám néz, kétlem. Bizonyára csak jellegzetes arca van.

Lélegzetelállító az arca.

Még ilyen közelről sem tudom kivenni a szeme színét. Ha találgatnom kéne, azt mondanám, hogy kék vagy mogyoróbarna. Mindenesetre, mint már korábban megjegyeztem, átható.

Mintha hallaná a gondolataimat, felfelé görbül a szája, pajkos mosolyra.

– Nem volt hozzá kedvem – válaszolom.

– Az ő vesztesége az én nyereségem. – Magabiztosság árad a hangjából, de míg másokat talán elriasztana, ahogy beszél, nekem felforrósodik a testem.

Ritkán van alkalmam belekóstolni egy kis önfeledt flörtölésbe. Lefoglal az iskola, és hogy apám megpróbál összeboronálni minden sikeres politikus fiával, vagy ami még rosszabb, politikussal, így szórakozásra alig marad időm.

Megfordulok. Most, hogy már nem kell a nyakamat tekergetnem, szemügyre veszem rendesen.

Határozottan nem egy ligában játszunk.

A poharamért nyúlok, és felhajtom az utolsó kortyot.

– Kérsz még egyet?

Kérjek?

Minél többet iszom, annál rosszabb lesz a holnap.

De most, hogy a holnapra gondolok, talán pont egy kis folyékony bátorságra van szükségem.

– Tudod mit? Igen, kérek – felelem, mire jelez a csaposnak, aki gyorsan eleget tesz a kérésnek.

A zene egyre hangosabb, a dj vidámabb dalra vált. Tudom, hogy Jules teljesen átadta magát a ritmusnak.

– A barátnőd jól szórakozik – jegyzi meg az idegen, és elveszi az italomat a pultról, majd átnyújtja.

– Igen. Ehhez ért – bólintok.

– Mihez?

– A szórakozáshoz.

– Na és te? – Felvonja sötét, vastag szemöldökét. Szórakozottan beleharapok az ajkamba.

– Nem igazán – ismerem be. – Mire igyunk?

Megemeli a poharát. Még szögletes körmei is tökéletesek. Nagyot dobban a szívem.

– Mondd meg te, durcás lány.

– Az őrült barátokra, akik elrángatnak egy klubba, hogy aztán faképnél hagyjanak. – Vállat vonok.

– És az idegenekre a bárban, akik hőst játszanak – teszi hozzá.

– Hős lennél? – kérdezem játékosan, mivel megszédített az alkohol, és feloldotta a gátlásaimat.

– Aligha.

– Akkor mi vagy?

Vagy ami még fontosabb – ki vagy?

Közelebb hajol, nagyon közel, az ajka szinte a fülemet súrolja…

Vibrál a testem a közelségétől, és remegni kezd a gyomrom. Ez nem jó. Nem kéne éreznem a kezét magamon, még mielőtt hozzám érne.

– Én vagyok a… – kezdi, ám ekkor valaki megragadja a karomat. Hátrarántanak, és ahogy megfordulok, Jules előttem táncol. – Megígérted a következő számot! – visítja, miközben eszelősen kalimpál a kezével.

Visszafordulok az idegenhez, hogy bocsánatot kérjek, vagy megkérdezzem, hogy csatlakozik-e hozzánk, de mire így teszek, már eltűnt.

Megint.

S csakúgy, mint az imént, most is az az érzésem támad, hogy csupán képzelődtem.