Csáji László Koppány

A hunok történelme
és utódnépei

Tündérek kihalófélben
Második könyv

[Első könyv: Fehér hunok nyomában Ázsia szívében
Harmadik könyv: Szemelvények Hunza szellemi néprajzkincséből]

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó
Bognár Antal
Király Farkas
Kovács Ildikó

Tördelőszerkesztő
Szondi Bence

A kötetben szereplő rajzokat
Temessi Nóra
és Tamás Ildikó
készítette.

A címlapon
Visszacsapó íjas, kaftános vadász képe egy barlangtemplom falán

© Csáji László Koppány, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 17 1

Támogatónk

Az e-könyv megjelenését támogatta a Nemzeti Kulturális Alap

Előszó az elektronikus (javított) kiadáshoz

A Tündérek kihalófélben három kötete fordulópontot jelentett az életemben, több szempontból is. Egyrészt ráirányította a figyelmemet a sztyeppei népek történelmére és néprajzára, másrészt az írás során, majd pedig az újabb és újabb kiadását indukáló, kedvező olvasói fogadtatás miatt rengeteg emberrel ismerkedtem meg, harmadrészt pedig azért, mert az a négy év, amit a hunzai terepmunkám előkészítésével, majd e könyv megírásával töltöttem (2000–2004) alapozta meg bennem az elhatározást, hogy tudományos igényességgel írjak. Evans-Pritchard szavai mélyen belém ivódtak: „Néha azt mondják, hogy bárki képes megfigyeléseket tenni és könyvet írni valamely primitív népről. Ez valószínűleg igaz, de egy ilyen mű nem sokat adna az antropológiának. A tudományban, ahogyan a mindennapi életben is, arra találunk rá, amit keresünk. Nem adhat válaszokat senki olyan kérdésekre, amiket nem is ismer. Ezért tehát az első fontos feladat az elméleti kérdések alapos tanulmányozása, még mielőtt terepmunkába kezdenénk. Tehát ismerni kell, hogy mire figyeljünk, hogyan lássunk, minek van jelentősége tudományosan. Alapvetően fontos, hogy felismerjük: a tények önmagukban nem bírnak jelentéssel. Ahhoz, hogy jelentőséget kapjanak, alkalmasnak kell lenniük az összehasonlításra, általánosításra (absztrakcióra). Nincs értelme vakon mennünk a terepre. Ahhoz, hogy valaki pontosan tudja, mit akar megtudni, először el kell mélyülnie a szociálantropológia tudományában.”[1] (ford. Csáji László Koppány) E gondolat is közrejátszott abban, hogy a 2000-es években elvégeztem a Pécsi Tudományegyetemen a néprajz és kulturális antropológia szakot, majd doktori fokozatot szereztem.

Néprajzkutatóként, kulturális és szociálantropológusként visszatekintve a Tündérek kihalófélben köteteire, elméleti és módszertani szempontból nagyon sok részt átfogalmaznék, átírnék, beledolgoznék egyéb szakirodalmi munkákat[2] annak ellenére, hogy a tények és adatok, amelyeket 2004-ben leírtam, változatlanul hitelesek, vállalhatók (mint az akkori tudásom lenyomatai). Azonban egy jelentősebb átírás, újabb (pl. az azóta született vagy akkor kimaradt) szakirodalmi munkák, tudományos elemzések felhasználása/bevonása révén már valójában egy új könyv születne. Ezért döntöttem úgy, hogy csak kisebb hibajavításokat, értelmező jellegű kiegészítéseket végzek a három köteten, és az elektronikus, e-könyvként történő, 2022-es kiadáshoz külön előszót írok. Ha nem érezném úgy, hogy a kötet adatai, gyűjtőmunkám eredményei hitelesek és mindmáig érdeklődésre tarthatnak számot, nem járultam volna hozzá az új, elektronikus kiadáshoz. Kérem azonban, hogy elnézően olvassák a művet, hiszen az akkori (28–31 éves) szerzőtől nem volt elvárható a később megszerzett tudományos tudás elméleti és módszertani ismereteinek alkalmazása. Mind az útleírás (I. kötet), mind a hunok sokszálú történelmét áttekintő II. kötet, mind pedig a Hunzában folytatott terepmunkám tanulságait tartalmazó III. kötet ismeretterjesztő munka, és nem a szűkebb értelemben vett tudományos szakirodalom.

Abban, hogy a hunok népességtörténelmére koncentráló középső (II.) kötet máig megállja a helyét, komoly szerepe volt Erdélyi István professzor úrnak, aki 2002-től 2004-ig rengeteg időt szánt arra, hogy az egyes fejezeteket átbeszélje velem, a rá jellemző precizitással szakmai lektorként átfésülje a szöveget, és javításokat javasoljon. Számomra olyan volt az egyeztetéseinkkel töltött három esztendő, mintha témavezetőm lett volna egy PhD-oktatáson. Régészként és történészként olyan kérdésekre is ráirányította a figyelmemet, ami felett egyébként átsiklottam volna. Rendkívül hálás vagyok neki azért, hogy bevezetett a hun-kutatásba és a sztyeppetörténetbe. Az e-könyvként történő kiadást a 2020-ban elhunyt mesterem emlékének szeretném ajánlani.

Pakisztáni és indiai terepmunkáim után figyelmem a tágabb értelemben vett sztyepperégió népességtörténetét, történeti néprajzát tovább kutatva a sztyeppe középső szakaszára (a Volga és a Jenyiszej folyó közötti térségre) terelődött. Ebben komoly szerepe van az Erdélyi István által nekem bemutatott – Magyarországon akkor még ismeretlen – Szergej Botalov orosz régésznek és történésznek, aki egyik legjobb barátommá vált. Az ő meghívására utaztam a Kazak-sztyeppe északnyugati régiójába, az Urál-hegység déli és középső térségébe, a Volga–Káma vidékére és Baskíriába, továbbá az orenburgi terület sztyeppéire. Hosszú utazásokat tettünk, és hatalmas anyagot gyűjtöttem az évek során. Ezekből írom immár egy évtizede a Kincses Urál című monográfiámat. A 2009 májusában Szergej Botalov által felfedezett régészeti lelőhely (az Uelgi-tó partján) mára a korai, VIII–X. századi magyar történelem és a keleti magyarság kutatásának új dimenzióját nyitotta meg, és nemcsak az orosz és magyar, hanem a nemzetközi régészszakma fókuszába is került. Magyarként én jártam ott elsőként, a felfedezést követő évben, 2010-ben, majd 2012-ben és 2013-ban is. Már 2010-ben több száz fotót készítettem a gazdag leletanyagról, és újra meghívtam Magyarországra és Erdélybe Szergej Botalovot előadást tartani. Szergej az Orosz Tudományos Akadémia és a Dél-Uráli Állami Egyetem egyik vezetőjeként a korai magyar történelem kutatásában mérföldkövet jelentő ásatásokat végzett, nem csak Uelgiben. Az Uelgi ásatásokról megjelent első magyar nyelvű írását én fordítottam le egy tanulmánykötetbe 2011-ben.[3] Felismerve azt, hogy a régészszakma számára korszakos jelentőségű feltárásról van szó, felkerestem az MTA Régészeti Intézetének akkori igazgatóját, Bálint Csanádot, aki egy fiatal kollégájához, Türk Attilához, a Szegedi Tudományegyetem régész doktoranduszához irányított. Attila rögtön felismerte a leletek jelentőségét, és azóta nemcsak a Magyar Tudományos Akadémia által 2012-ben létrehozott Magyar Őstörténti Témacsoport (jelenleg: Magyar Őstörténeti Kutatócsoport) vezetője, hanem a Pázmány Péter Katolikus Egyetem régészeti tanszékének vezetője is. Mivel nem vagyok régész, összeismertettem Szergej Botalovval, 2013-ban már együtt utaztunk a helyszínre, és vettünk részt interdiszciplináris nemzetközi konferencián Sadrinszkban, Cseljabinszkban és Uelgiben. Ennek hatására indult újra a nyolcvanas évek elejétől több évtizedre megrekedt magyar–orosz régészeti együttműködés, ami azóta sok szálon fut, és kitűnő szakmai kezekben van. A Magyar Televízió részére 2014-ben Szergej Botalovval és Türk Attilával már közösen készítettünk dokumentumjátékfilmet az Uelgi ásatásokról.

Türk Attila mára e korszak kutatásának nemzetközi hírű, meghatározó alakjává vált. Már 2012-ben elvittem az Uelgi-tóhoz az akkor frissen végzett fiatal régész barátomat, Makoldy Miklóst is, aki azóta a Magyarságkutató Intézet Régészeti Intézetének vezetője lett. Régész barátaimmal folytatott beszélgetéseim (és vitáim), majd a 2012–1014 között az ISZKI Genetikai Laboratóriumvezetője (Pamjav Horolma) által létrehozott interdiszciplináris kutatócsoport szociálantropológus tagjaként folytatott kutatómunka révén a figyelmem egyre inkább az etnicitáskutatás felé terelődött. Ezt hasznosítottam a hunokról és a hunzakutokról szóló későbbi írásaimban is, amihez nagy segítség volt, hogy a Tündérek kihalófélben című könyvem eljutott Hunzába, és a világháló lehetővé tette, hogy kutatásaimat az online térben és az elektronikus kommunikáció segítségével is folytassam. Hároméves munkával készítettem el a hatalmas terjedelmű archaikus hőseposz, a kirgiz Manasz műfordítását. Ez a mű néprajzi kincsesbánya: olyan ablakot nyit a sztyeppei lovasnomád világra, amely a régészeti leleteknél élőbb, a történeti forrásoknál pedig igazabb, hiszen önmagukról mondták és őrizék meg e tudást évszázadokon keresztül az énekmondó specialisták, a manaszcsik. A lovasnomád világ népességtörténeti folyamatairól, gondolkodásáról, habitusáról, értékrendjéről és bonyolult etnikai csoportképző elveiről írtam A sztyeppei civilizáció és a magyarság című kismonográfiámat. Rendkívüli népszerűsége mutatja, hogy e kérdés nemcsak a szakmát, hanem a nagyközönséget is érdekli.

Az előbbiekben ismertetett tanulmányaimnak és újabb kutatásaimnak köszönhető, hogy 2007-től a Napkút Kiadó újonnan indult, Ómúltunk Tára című tudományos ismeretterjesztő kismonográfia-sorozatának szerkesztője lettem, és olyan tudósok munkáit gondozhattam, mint Cvetelin Stepanov, a nemzetközi hírű bolgár bizantológus, akinek nálunk megjelent munkáját (Lovasnomád birodalmak és városlakók) a következő évben a neves BRILL Kiadó adta ki angolul, csakúgy, mint már említett Szergej Botalov két könyvét és Olekszij Komar ukrán régész nagymonográfiáját. Az általam szerkesztett művek szerzői között meg kell említenem Veres Péter történészt és néprajzkutatót, aki a magyar őstörténeti kérdések elismert szakértője (a Magyar Tudományos Akadémia – ma már nyugalmazott – főmunkatársa), és Ajbolat Kuskumbajev kazak történészt, aki a keleten maradt magyarság kutatásának neves képviselője. Két kötetet is publikált a sorozatban Erdélyi István professzor úr (egyiket édesanyja családnevén, Petrik István néven). A teljesség igénye nélkül kiemelem még a populáció- és filogenetika neves képviselőjét, Pamjav Horolmát, és a magyar régészet egyik nagy alakját, Fehér Gézát, továbbá Szathmári Botondot, Barta Zsoltot, Szultan Katancsijevet. Az általában több kiadást is megélt kötetek közül jónéhány mára a hazai egyetemi oktatás segédanyagává vált. A sorozat köteteinek jó része e-könyvként elérhető.[4]

A Hunza-vidék tanulmányozását nem zártam le e kötetek megírásával, de a későbbiek során szűkebb témára fókuszáltam. Ilyen volt például az északnyugat-indiai rabarik és rádzsputok között végzett kutatóutam. Az online kommunikáció, és újabb terepmunkám során hunzai ismerőseim segítségével sikerült kontextusba helyeznem sok olyan adatot, amit vagy nem értettem megfelelően, vagy amire nem figyeltem fel korábban. A hunzai központi könyvtár (Karimabadban) a Tündérek kihalófélben című munkámat is megszerezte, és angol nyelvű cikkeimet a helybeliek nagy örömmel és megelégedéssel olvasták. A Pécsi Tudományegyetem Néprajz – Kulturális Antropológia Tanszékén szereztem BA, MA diplomát, majd PhD fokozatot, így az ismeretterjesztő és útleírás jellegű munkáim után tudományos elemzéseket is publikálhattam. Azoknak, akik a Tündérek kihalófélben vaskos köteteinek olvasása felkelti az érdeklődését, és szívesen olvasnának részletesebb, tudományos elemzéseket is e témáról, kiemelek tudományos publikációim közül néhány, a témához kapcsolódó írásomat:

Csáji, László Koppány (2011): Flying with the Vanishing Fairies. Typology of the Shamanistic Traditions of the Hunza. American Anthropological Associacion (AAA) Anthropology of Consciousness 22(2): 159–87.

Csáji László Koppány (2012): Cтепная цивилизация и регион урала. Uсследовательские направлния и возможности в ходе комплексного историко-этнографического изучения степныхскотоводов-кочевников и других постоянно связанных с ними земледельческих народов. Part II. Chelyabinskij Gumanitarij Vol. 8. (17), Rossijskaya Akademia Nauk, Uralskoje Otdelenie – Gumanitarnih Nauk, 2012 (u.p.)

Csáji László Koppány (2013): About the role we could imagine for the White Huns (Hephtalites/Var-Hiuns) in the ethno-cultural roots of the Hunza’s current population, and placing the Hunzakuts’ shamanic practicies within the Eurasian shamanic repertoire. Was Hunza a refuge of the White Huns? In: Sergey G. Botalov – Nikolay N. Kradin – I. E. Ljubanskij (eds.): The Hun Forum. (Origin and identification problems of the Eurasian Huns culture). Ministry of Education and Science of the Russian Federation, South Ural State University, South Ural Branch of the Institute of History and Archeology of the Ural Branch of Russian Academy of Sciences, Chelyabinsk, 2013: 384–404.

Csáji László Koppány (2013): Была ли Долина Хунза прибежищем белых гуннов? In: С. Г. Боталов (главный редактор), Н. Н. Крадин – И.Э. Любчанский (ред.): Гуннский Форум. Проблемы происхождения и идентификации културы евразийских гуннов. Министверство Образованияи Науки Российской Федерации – Южно-Уральский Государственный Университет – УрО РАН Южно-Уральский Филиал Института Историии Археологии, Челябинск, 2013: 404–440.

Csáji László Koppány (2014): Etnográfia a föld alatt? Mivel járulhat hozzá a szociál- és kulturális antropológia a régészet etnicitásolvasataihoz és a társadalomtudományokkal közös diskurzushoz? [Ethnography underground? How can social and cultural anthropology contribute to readings of ethnicity in archeology and discourse shared with the social sciences?]. Századvég 73(3): 69–99.

Csáji László Koppány (2018): Ethnic Levels and Ethnonyms in Shifting Context: Ethnic Terminology in Hunza (Pakistan). In: Hungarian Historical Review 7(1): 111–135.

Csáji László Koppány (2018): A sztyeppei civilizáció és a magyarság (negyedik, bővített, javított kiadás, e-könyv). Budapest: Napkút Kiadó, 2018

A most e-könyvként megjelenő Tündérek kihalófélben egy hosszú kutatómunka eredménye, és egyben első lépés az egyre fókuszáltabb, alaposabb tudományos munkák felé. Szeretettel ajánlom e háromkötetes írást mindazoknak, akik a világ e máig alig ismert térségének kortárs világába és múltjába kívánnak bepillantani, vagy a hunok történelmére, lehetséges utódaikkal kapcsolatos elméletekre kíváncsiak.

Budapest, 2022. január 9.

Csáji László Koppány

Bevezető

A kötet, amelyet az olvasó kezében tart, nem új elmélet vagy új történelmi forráskutatás eredménye, hanem a hunok történelmére vonatkozó jelenlegi tudományos álláspontok összefoglalása; a legelfogadottabb nézetek alapján az ázsiai és európai hunok, illetve a fehér hunok történelméről mai tudományos ismereteink alapján kialakított képem. Nem akarok tehát e kötettel „újat” mondani. Magát a kutatást ugyanis a magam részéről a történészekre és régészekre hagyom, itt kizárólag arra teszek kísérletet, hogy az elérhető szakirodalomból kiolvasható hatalmas ismeretanyag alapvető pontjait – a kutatások mai állásának eredményeit – próbáljam a tisztelt olvasó számára viszonylag közérthetően leírni. A saját véleményem vagy sejtéseim itt szinte semmilyen teret nem kaphattak. Ugyanakkor hármas könyvem többi kötetének megértéséhez szükség van a hunok történelmének behatóbb ismeretére.

Korántsem tartom magamat szaktekintélynek, így hagyatkozom olyan elismert régészek, nyelvészek, történészek véleményére és állításaira, mint a magyar kutatók közül például Bóna István, Czeglédy Károly, Ecsedy Ildikó, Erdélyi István, Felföldi Szabolcs, Fodor István, Györffy György, Hajdú Péter, Harmatta János, Klima László, László Gyula, Ligeti Lajos, Németh Gyula, Róna-Tas András, Schäfer István, Stein Aurél, Váczy Péter, Vékony Gábor, Veres Péter (illetve a külföldiek közül például F. Altheim, O. J. Maenchen-Helfen, E. A. Thompson, K. Akisev, J. Marquart, R. Grousset, P. Heather, K. Jettmar, U. Thakur, O. G. von Wesendonk, A. H. Dani és R. Ghirshman) és még oly sokan mások, akik nálam jóval komolyabb tudással nyúltak e témához (pontosabban általában annak részelemeihez), és nem utolsósorban szakavatottabb módszerekkel (összehasonlító forráskutatás, forrás-kritika, régészeti elemzések, a szakirodalom teljesebb ismerete, történelmi elemzések, összehasonlító nyelvészet és etimológia, filológia stb.),[5] akár több évtizednyi céltudatos munka alapján.

Ezen szakirodalmi kutatásomat[6] a néprajzi gyűjtőmunka szolgálatába állítottam, ezen kötetre azért van szükségem, hogy rendelkezzünk azokkal az alapvető ismeretekkel, amelyek kiindulópontját képezik a korábbi hun törzsszövetség(ek), államok és birodalmak alapján értelmezhető, hunokkal rokon vagy hun utódnép kutatásának, illetve a hun hagyományok vagy egyes kulturális elemek továbbélésével kapcsolatos vizsgálódásnak. Összefoglalom azokat az ismereteket és elméleteket, amelyek a tudományos szakirodalomban a hunokkal kapcsolatosan a legfontosabbak és jelenleg a legelfogadottabbak.[7]

Ezen belül a hunok közép-ázsiai történelmét vizsgáltam tüzetesebben (Kr. u. IV–VI. század), az európai hunok és a korai belső-ázsiai hunok (hsziungnuk) történelmét nem felületesen, de kevésbé hangsúlyosan vettem bele könyvem e részébe, annál is inkább, mivel róluk – az ázsiai hsziungnukról és az európai hunokról – viszonylag több szakirodalom hozzáférhető a magyar olvasók számára, így ismertebbek, mint közép-ázsiai kortársaik. Néhány más nép történelmét kénytelen voltam a történelmi kapcsolódás miatt részletesebben tárgyalni; ezek között különös hangsúlyt kapott a jüecsi (a „valódi” tokhár, illetve egyben a későbbi kusán) történelem, illetve az avar (varhun) nép kezdeti története (eredetkérdése), mivel a „fehér hunok” és a hjunok történetével szoros kapcsolatot mutatnak Közép- és Belső-Ázsiában. Kisebb részben pedig az ász/ászi (ez a közép-ázsiai Kangkü ország népe), a szaka, szkíta, illetve a szogd és az alán népet is bemutatom a hunok közép-ázsiai történelmében betöltött kulcsszerepe miatt, a bevezető, a sztyepperégió általános ismertetését tartalmazó fejezetben. Ezen alapismereteket adó, bevezető fejezetre azért van szükség továbbá, hogy földrajzilag, szociológiailag, kultúrtörténetileg és nyelvileg is el tudjuk helyezni a későbbiekben részletezésre kerülő információkat.

Ezt követően a hunok történelmére vonatkozó fejezetek következnek, külön fejezetben tárgyalva a jüecsik és a Kusán Birodalom történelmi szerepét. A fejezetek mintegy fele azonban a hunok közép-ázsiai történetével, az őket ért ottani hatásokkal és az esetleges utódaikkal foglalkozik.

Mivel az e témában tartott előadásaim során szinte mindig felmerült a hallgatóság részéről ez a kérdés (és mert magam is alapvető jelentőségűnek tartom), külön fejezetben tárgyalom a magyarok és hunok történelmi kapcsolatára vonatkozó alapvető kiindulópontokat, amelyek a különböző kutatók részéről felmerültek. Akár csak viszonylagosan is elfogadott válaszok azonban sajnos elvétve keletkeztek, a kérdésekre adott megannyi, különböző válasz, hipotézis máig nem hozott egységesen elfogadott nézetrendszert e téren.[8] Sorra vesszük e fejezetben az utóbbi évtizedekben a hipotézisekben bekövetkezett változásokat is, rávilágítva, hogy mára ismét fontos kutatási területnek számít a hunok és magyarok kulturális és politikai kapcsolata (amit korábban elbagatellizáltak). Ez a fejezet azonban szükségképpen nyitott marad, mivel nem érzem magam hivatottnak újabb hipotézis felállítására, sem bármiféle újabb felvetés elfogadására. A nézetek sokszínűségét azért megpróbálom érzékeltetni, és súlyozottan bemutatni néhány olyan elképzelést, amelyet többen is el tudnak fogadni, mivel általánosan elismert hipotézisről nem beszélhetünk.

A kötet utolsó része azonban már egy jóval kevésbé ismert kérdéskört tárgyal: a „hegyvidék történelme” ugyanis a Hindukus–Karakorum–Pamír–Himalája összeölelkezésének vidékeiről ad bepillantásszerűen képet (a neolitikumtól napjainkig) az olvasó számára, amely terület történelme még az ezzel a korral vagy a tágabb térséggel foglalkozóknak sem nagyon ismert, nem utolsósorban azért, mert a történelmi-néprajzi-régészeti kutatások itt csak gyerekcipőben járnak, Ahmad Hasan Dani pakisztáni történészprofesszor kitartó kutatásai ellenére is. Ugyanakkor könyvem megértése szempontjából – és e térség viszonylagos megismeréséhez – ezek az alapismeretek szintén nélkülözhetetlenek. Ez vezet át minket a hármas könyv néprajzi gyűjtőmunkámat és az eredményeket, adatokat bemutató kötetéhez: a hunzakutok, nagarok, sinák, kovárok, sarakolok, wakhik észak-pakisztáni világába.

E könyv mint történelmi összefoglalás annyiban azért jóval túlmegy az egyszerű „ollózáson”, hogy legtöbbször saját szavaimmal foglalom össze a hivatkozásokat,[9] és hozzájuk a szükséges magyarázó szöveget is megadom a szélesebb körű megértés, tehát elsősorban a nagyközönség kedvéért. Továbbá a hunokkal kapcsolatban a kezdetektől a fehér hunokon át egyes rokon népek bemutatásáig (tehát a hsziungnuktól a hjun és fehér hun történelmen át az európai hunokig és a korai avarokig) a hunokkal kapcsolatos tudományos információk eljuttatása a nagyközönséghez magyar nyelven a Németh Gyula szerkesztésében 1943-ban megjelent korszakalkotó kötet óta[10] nem történt meg, holott azóta igen jelentős mennyiségű új adat vált ismertté, és rengeteg kérdésben kellett felülbírálni a korábbi hipotéziseket, sőt a szilárnak tűnő álláspontokat is. A kirajzolódó kép egységes bemutatása egyébként hiányzik a magyarul elérhető szakirodalomból, ezért igen sűrű és általában pontos (oldalszámra lebontott) lábjegyzetekben utaltam a terjedelmes szakirodalom vonatkozó részeire a kérdést tovább vizsgálni szándékozók kedvéért. (Megjegyzem, hármas könyvem végén található bibliográfia annak ellenére, hogy mégoly terjedelmes, nem lehet teljes, mivel a kérdéskörrel kapcsolatos információknak nemzetközileg valóban könyvtárnyi szakirodalma van. Elsősorban a legfontosabbnak tartott olyan műveket vettem bele a szakirodalom-listába, amelyekre korábban konkrét lábjegyzetutalás történt.)

Célom tehát elsősorban az volt, hogy viszonylag precíz, de ismeretterjesztőnek szánt művemben a szakirodalmi vizsgálódásokra hónapokat, éveket rááldozni nem kívánó olvasó képet kaphasson a hunok történelmére vonatkozó jelenlegi ismereteink keresztmetszetéről a kezdetektől (pontosabban a történelmi szereplés „nyitányától”), a Kr. e. IV. századtól fogva a Kr. u. VII–VIII. századig tartó, jó ezeréves időszak lezárását jelentő „végjátékig”.

Ázsia és Kelet nagyobb földrajzi egységei
Ordosz, Turkesztán, Gandhára és Kasmír elhelyezkedése

1. Nomád népek és a „sztyeppe” általános ismertetése

A lovasnomád hun népközösség (a „hun” jelentésrétegeit később részletezem) főleg a – tágabb értelemben vett – eurázsiai sztyeppeövhöz kötött gazdasági-politikai egységként, államalakulatként három időszakban[11] folyt bele a nagypolitika és a történelem alakításába Kelet-Ázsiában és Belső-Ázsiában (a Kr. e. III–Kr. u. II. században), majd Közép-Ázsiában és Indiában (a Kr. u. III–VII. században), illetve Európában (a Kr. u. IV–V. században).

De hogy milyen is volt – földrajzilag és etnikailag – ez a sztyeppeöv, és milyen volt maga a lovasnomád gazdálkodás, államszervezet és életmód, ezzel érdemes még a történelmi fejtegetés előtt röviden és általánosságban is foglalkoznunk.

a) Hegy- és vízrajzi változatosság

A sztyeppe Eurázsia zömmel fű borította, szárazabb tájait jelenti. A domborzati és vízrajzi változatosság a sztyeppeöv fontos tényezője volt a Kr. e. I. évezredtől a mongolokig és az Aranyhorda idejéig, de a Kr. u. II. évezred közepéig sorra kialakuló lovasnomád törzsi alakulatoknak és birodalmaknak is. Ha tágabb értelemben vesszük, a sztyeppe[12] és az azt szegélyező, illetve abba ékelődő földrajzi sávok[13] ugyanis különleges sokszínűséget hoznak a távoli elképzelések szerint egyhangú pusztaságba. Hegyek, erdők, mocsarak, sivatagok és ligetek tarkítják a képet a Kárpát-medencétől Mandzsúriáig. Ezek között a hegyek és erdőségek szerepét kell elsősorban megemlíteni. A nomád gazdaság, a stratégiai körzetek ugyanis nagyon erősen kötődtek ezekhez az erdős és hegyes vidékekhez.[14]

Itt kell megemlíteni, hogy a ciklikus, évente visszatérő vándorlás során a hegyeknek, a hegyi legelőknek kulcsszerepe lehetett (ahogy a kazakoknál, kirgizeknél, mongoloknál így van ez a mai napig is). Sok nép akár száz és száz kilométert vándorol, hogy hegyi legelőkre érjen, szokásos nyári szállását elfoglalhassa. Nyáron a sztyeppe gyakran „kiég”, a fű szegény, száraz, míg a hegyekben az elolvadt hó nyomán üde zöld réteket, biztonságot adó erdőket és hatalmas hegyi legelőket találunk a természetes védelmet biztosító bércek között. Általában az eső is több a hegyekben. Ugyanakkor télen a hegyek hidege és a vastag hótakaró elviselhetetlen. Ezt az éghajlati kettősséget a nomád népek korán felismerték és kihasználták. A hegyekből erednek egyébként is a nagyobb, tisztább folyók, patakok. Nemhiába a nagy sztyeppei kultúrák csírái, gócpontjai, csomópontjai nagyon sokszor a hegyek melléki síkságok voltak, legyen az az Altaj (pl. az Afanaszjevo-kultúra esetén) vagy a Kaukázus, netán a Pamír, esetleg a Tien-san vagy akár az Urál.[15] (Talán nem véletlen, hogy a világhírű paziriki sírok az Altajban, illetve az egyik leghíresebb ázsiai hun (hsziungnu) régészeti lelet, a Noin-Ula-i fejedelmi sírleletegyüttes is hegyvidéki területen került elő.) A hegyeknek ez a fontos szerepe azonban nem tekinthető kizárólagosnak, a későbbiek során látjuk majd, hogy a sztyeppei peremrégiók (erdőzóna, tajga, sőt a sivatagi oázisok öntözéses földművelése) is mennyire organikusan hozzátartoznak a nomád gazdálkodáshoz.

A másik dolog, amit hangsúlyoznunk kell, az a sztyeppét északról határoló erdők és az erdős sztyeppe szerepe.[16] A sztyeppei nomád, főként a lovasnomád népek, államok kialakulásában, hátországként azok fenntartásában és magában a gazdasági munkamegosztásban, kereskedelemben alapvető szerepük volt az északi peremvidékeknek. A déli, nagy birodalmaktól – a kínaiaktól, a perzsáktól, rómaiaktól – távol, vadakban (főleg nagyvadakban) gazdag, elrejtőzésre, legeltetésre és földművelésre is alkalmas vidéket adott a ligetes-erdős sztyepperégió, prémeket és fát adott az erdőrégió és a tajga. A röghegységek – kiváltképpen az Urál – pedig ércekben, ásványkincsekben gazdagok voltak. Az erdős sztyeppe vidékén élő ún. peremnépek tapasztalataink szerint a különböző korokban viszonylag gyorsan áttérhettek lovas vagy akár lovasnomád életmódra (pl. türkök, ujgurok, kirgizek stb.), és alakíthattak államszervezetet, akár új birodalmakat.

A hegyvidék ércei[17] és ásványkincsei,[18] illetve bővizű hegyi patakjai és dús legelői mellett hangsúlyoznunk kell tehát az erdőségek és az erdős sztyeppe szerepét is. Ezen utóbbi vidéken a prémek beszerzése, a vadászat, a támadás előli rejtőzködés (visszavonulási utak), a fakitermelés (a kocsi-, fegyver- és jurtakészítés elengedhetetlen kellékei) és egyes „termények” (méz, bogyók, erdei gyümölcsök, gyógynövények, gombák stb.) indokolták a nomád társadalom számára szerepüket. A méhészet, amelyről az újabb kutatás bebizonyította, hogy a mézelő méh az Urál és az Altaj közötti erdőzóna és erdős sztyeppe területén is honos volt, ennek a gazdaságnak fontos szegmense lehetett.[19] Györffy György is kiemeli az erdőzóna halász-vadász népei és a lovasnomád sztyeppelakók közötti szimbiózist és gazdasági összefüggéseket.[20] Látjuk a későbbiekben, hogy a hunok történelmében is milyen nagy szereppel bír az erdőség, amikor a kínaiakkal szemben defenzívában vannak. Sokszor az erdős vidékekről tűnnek fel új sztyeppei népek, hódítók (pl. a szabirok, türkök, ujgurok, kirgizek), vagy a korábbi birodalomalkotók az erdős sztyeppe, esetleg még északabbra, a tajga vidékére szorulnak vissza[21] (pl. az ázsiai hunok egy része a Jenyiszej folyó mellékére). Harmatta János egyenesen azt írja az ázsiai hunokról: „Figyelemre méltó az erdő szerepe a hsiung-nu-k gazdaságában. Igazi életterük az erdős sztyeppe, s az erdővidékek birtoklásáért sokszor elkeseredett harcokat vívtak.”[22]

Az erdő szerepére jó példa végezetül az is, hogy rengeteg hun lelettel találkozunk a Volga–Káma vidék[23] és az Urál közötti térségben, az erdős sztyeppe ezen északi nyúlványában, illetve Szibériában a Minuszinszki-medencében az erdőségek között is, vagy akár az Ob felső folyása és az Irtis folyók vidékén. Sőt, például a jenyiszeji osztjákban (a paleoszibériai ’ket’ nyelvben) hun jövevényszónak tartott ’sagdi’, azaz ’csizma’ szó a hsziungnu ’so-to’, ’sagdag’, azaz ’csizma’ szó is mélyen a sztyeppén túli hun hatásról tanúskodhat,[24] ami a kultúrkör kisugárzását mutatja. (A magyar és az osztják – a ’hanti’ – nyelvben is sok olyan nyelvi jelenséget tapasztalhatunk, ami a sztyeppei lovasnépek és az erdőzóna népei közötti kölcsönhatásról tanúskodik.)

A sztyeppe és az azt körülvevő éghajlati és növényzeti sávok organikus rendben tartoznak hozzá a sztyeppei hun állam(ok) életéhez, gazdaságához. A sztyeppe földrajzi változatossága, illetve a sztyeppemelléki hegyek, erdők tehát általában korántsem voltak jelentéktelen tényezők, a nomád államban fontos gazdasági-stratégiai szereppel bírhattak.

A hunok történelmével kapcsolatban említett fontosabb ázsiai tájegységek, térségek

b) Társadalomfelépítési és kulturális sokszínűség

De nemcsak éghajlat és tájkép szempontjából volt sokszínű (hegyek, sivatagok, félsivatagok, füves, fás sztyeppék, erdők, tajga) a sztyeppei népek által elfoglalt terület. Mint általában a sztyeppei birodalmak, a hun birodalom is területileg sokféle népet, sokféle nyelvű és kultúrájú etnikumot, törzset, államot ölelhetett fel és hozhatott közös határok közé. Ezt találjuk a nagy Maotun sanjünek, az ázsiai hunok leghíresebb nagykirályának a kínai császárhoz írt üzenetében is, amikor azt írja, hogy birodalma által minden „íjfeszítő” nép egy családba egyesült.[25] Azonban nem csupán az íjfeszítő népeket foglalta magában a birodalom. Társadalomfelépítésben ugyanis korántsem jelentett a nomád, félnomád és letelepedett államok, népek feletti hun uralom egységes társadalmat, azonban közös katonai fővezetést és külpolitikai irányítást igen. Persze a birodalom vezető rétegének vagy vezető törzsszövetségének kulturális kisugárzása többé-kevésbé érzékelhető a behódolt vagy szövetséges népek között. Ugyanakkor az ún. „társadalmi mimikri” folytán gyakran átveszik a meghódított vagy új egységbe tagozódó népek a vezető államalakulat vagy akár vezető népréteg, uralkodó törzs (vagy a vezető törzsszövetség) nevét[26] is. Ez a sztyeppei népek azonosítását és a különböző entitások elhatárolódását, illetve az etnikai kontinuitás vagy épp változás nyomon követését jelentősen megnehezíti számunkra, de már az antik kortársak számára is (pl. a később vázolt szaka, szkíta, szauromata, szarmata, alán, ász népeknek és kialakulási folyamataiknak pontos elkülönítése nehezen megválaszolható kérdéskört vet fel). Egy sztyeppei vagy peremnép esetében ez a keveredés és kölcsönhatás nem hagyható figyelmen kívül a kialakulásának és őstörténetének vizsgálatakor sem.[27] Hosszabb távon nem ismerünk még viszonylag tiszta etnikai folyamatot alkotó, autopoietikus sztyeppei nomád népet sem. A nomád etnogenezis a népi, törzsi és nemzetségi eredetmítoszok szerteágazó füzéreivel és minden képzeletet felülmúló bonyolultságával is érzékel(tet)hető, tudományosan azonban teljes mértékben nem feltérképezhető (annak ellenére, hogy a nagyobb folyamatokat immár többé-kevésbé ismerjük). Egyes letelepedő utódok, például a szogdok és a hotani szakák (vagy akár más példát felhozva a honfoglalás utáni bolgárok, magyarok) esetében ez a későbbi elkülönülés és etnikai körülhatárolhatóság sokkal egyértelműbb (annak ellenére, hogy természetesen nem mentes más népek, néptöredékek beolvadásától).[28] Nincs tehát könnyű dolgunk, amikor a sztyepperégió népeit külön-külön folyamatként kívánjuk vizsgálni, mivel az összefüggések bonyolult, sokszor igen nehezen követhető, kibogozhatatlan folyamatot alkotnak. Így van ez a hunok esetében is.

A birodalom egyes részei, az alattvaló népek és az egyes etnikai csoportok társadalomszerkezete nagy eltérést mutathatott. Gondoljunk csak a városlakó üzbégektől és ujguroktól a kazak, kirgiz és mongol nomádokon át, a paleoszibériai vadász-halász népekig terjedően a terület mai sokszínűségére. Ez a térség az ókorban is változatos képet mutatott. A késő ókorban, kora középkorban a városlakó szogdok, majd városlakó szakák, horezmiek, tokhárok/tugrik népét igázták le sorra a nomád államalakulatok, de gondolhatunk itt a közép-ázsiai hellenisztikus kultúrát átvevő baktriaiakra,[29] vagy tekinthetünk a fehér hunokat megelőző kusánokra (a korábbi nomád jüecsik egy részére, akik jelentős buddhista birodalmat alapítottak a Kr. u. I. században) vagy az ujgurok nomadizálást felhagyó, városlakóvá, kereskedővé és az istállózó állattartás mellett inkább földművessé váló népére, sőt, maguknak a hunoknak a Csol törzsére (amelynek egy része Irán határán mint városlakó hunok jelenik meg a Kr. u. VI. században), hogy csak egyes korabeli példákat említsünk a sokszínűség illusztrálására. Az északi ligetes-erdős zóna szintén nagy eltéréseket mutatott területenként. Az Altaj- és az Urál-vidék fémipara mellett a síkságokon sok helyütt – ahol ezt a természet megengedte – komoly földművelés, istállózó állattartás folyt, néhol jelentős állandó településekkel.[30]

Vitatott a hunok társadalmi felépítése[31] is, továbbá kérdéses az európai hunok felső „nemességét” alkotó logades réteg kialakulásának időszaka,[32] a központi hatalom státusa, beleszólása a döntések lebontási folyamatába és az alattvalók életébe, talányos a társadalmi hierarchia, a rétegzettség mértéke, azonban úgy tűnik, hogy mind az ázsiai hunok, mind az európai és az ún. közép-ázsiai hunok központi hatalommal történelmük során általában rendelkeztek (még akkor is, ha a népmozgás, a birodalmak felépítése korántsem volt folytonos), társadalmuk a felbomló törzsi szerveződésnél magasabb fokon állt, az exogám társadalmi szokások miatt pedig a más népekkel való keveredés fokozottabb lehetett. Mivel a társadalmi funkciók megoszlottak (voltak kézművesek, kereskedők, földművesek is a nomád pásztorok mellett), és a hierarchia bonyolult vezetési mechanizmust épített ki, az egyszerű törzsi társadalomfelépítésen jóval túlmutatott. A törzsi földtulajdon mellett a nemzetség és a nagycsalád közösségei számára időről időre kiosztott földtulajdon a vándorlásokat egyébként is keretek közé szorította.[33] A népek feletti huzamosabb ideig fennálló államhatalomhoz saját szervezetet kellett kialakítaniuk, hiszen már a Kr. e. III. század végétől tervszerű birodalomépítő hagyományokat tudtak felmutatni.[34] A hun társadalom tehát sokszínűsége ellenére az akkori világ egyik sajátos, fejlett társadalmi struktúrája volt, amely a sztyeppei életmódhoz és a térség sajátos kihívásaihoz (éghajlat, területnagyság, földrajzi viszonyok, a mezőgazdasági termékenység különbözőségei, etnikai és akár vallási sokszínűség stb.) jobban alkalmazkodott, mint a kortárs államok, tehát az ókori szomszédai. Ezt a történelmi folyamatot más jellegű társadalom-felépítés és gazdasági rendszer nem lett volna képes abban a történelmi miliőben és korban megvalósítani.

Az eredeti, ún. „ázsiai hun” – vagy ’hsziungnu’ – kultúra ugyanakkor igen erősen kötődött a Sárga-folyóhoz és annak nagy, északi kanyarulatához, az Ordosznak nevezett területhez. Ez pedig a kínai birodalom határmelléke volt, közvetlenül a kínai állam(ok)[35] szomszédsága. Ez száraz sztyeppe, sőt nyugatabbra sivatagos vidékekbe torkollik, hiszen nyugat felé a Góbi sivatag határolja. Ordosz vidékén földművelésre alkalmas vidékek mellett füves pusztákat, félsivatagos-sivatagos vidéket, sőt hegyeket is találunk. Tehát – kis túlzással – Ordosz kicsinyített mása Belső-Ázsiának.[36] Ezen túl észak felé a Góbi sivatagot füves, majd később erdős vidékek váltják fel, utána pedig hegyek, amelyek – a mai Belső-Mongólia és Mongólia délkeleti végei – talán szintén a hsziungnu (ázsiai hun) őshaza vidékéhez tartozhattak. A távolság ellenére azonban a kezdetektől megfigyelhetjük az eurázsiai szkíta kultúrkör jegyeit, amely az Altaj és a Tien-san hegység irányában, sőt még tovább fennálló erős kapcsolatot mutatja. Mindehhez hozzá kell természetesen venni azt a sajátos kulturális mikroklímát, amely Belső- és Kelet-Ázsia határán a sztyeppe keleti végét jellemezte ősidők óta, és legfőképpen a hunok – régészeti leletekben már többé-kevésbé sejthető – alapműveltségét. Mindazonáltal a hunok kultúrájának kialakulási folyamata, őstörténetük, eredetük és őshazájuk egyelőre talány. Néhányan az Ordosz-vidéket, mások a mai Belső-Mongóliát és Mongóliát tartják a hunok eredeti szállásterületének, őshazájának. Az, hogy hol lépnek a történelem színpadára és milyen szellemi-tárgyi kultúrával, viszont már sokkal jobban ismert. Erről a következő fejezetben olvashatunk majd.

A korai hunok sajátos kultúrája tehát két fő orientációs tengelyen bontakozott ki, egyrészt északnyugaton a szkíta-szaka-jüecsi, tehát a „klasszikus” sztyeppéhez kapcsolódásból, amely északnyugatról, az Altaj hegység és a szomszédos Góbi sivatag irányából[37] sugárzott ki; másrészt a kínai kulturális hatásból, amely dél és kelet felől érkezett a hunokhoz. A „határjelleg” szerepét …….. is hangsúlyozza kitűnő könyvében. Természetesen mindez egy idő után kölcsönhatássá vált, mindkét részről vehettek át – különböző mértékben – elemeket később a hsziungnu kultúrából is, de a hunok szempontjából fontos e két nagy kultúrkör interferenciáit látnunk a Kr. e. I. évezred utolsó harmadában kialakuló új, hun „állam”, majd hun birodalom[38] civilizációjában.[39]

c) A hunok nyelve és a sztyeppe „nyelvi korszakai”, a régió nyelvi változatossága

Sokakat foglalkoztatott, hogy milyen lehetett a hunok nyelve. Kezdetben a tudósok többsége úgy vélte, hogy a hunok valamilyen török nyelven beszéltek, ez az általános álláspont a XX. század második felében változott meg. A kevés fogódzkodó és nyelvi adat miatt kezdetektől fogva felmerült, hogy indoeurópai, kelet-iráni, altaji (török vagy talán mongol típusú), esetleg más – talán kaukázusi – nyelvűek voltak. A XX. század első felében a kutatók nagy része a török nyelvek közé sorolta, a XX. század második felében a kelet-iráni nyelvek közé sorolja az eredeti hsziungnu nyelvet, majd az indo-európai nyelvcsalád iráni ágába tartozó nyelvnek gondolták legtöbben. Felmerült az is, hogy a paleoszibériai Jenyiszej-melléki ket nyelvhez[40] hasonló nyelvük lehetett vagy akár valamilyen tibeto-burmai nyelvcsaládba tartozó, mára kihalt nyelvet, esetleg olyan nyelvet, aminek mára nyelvi rokonai eltűntek[41]. A vita korántsem zárult le,[42] és jól tükrözi az adathiányból fakadó rekonstrukciós nehézségeket, de nemcsak ezt. Bár a nézetek érvrendszere színesedik, pró és kontra egyre több adattal és bizonyítékkal szolgálnak, az etnicitáshoz, és a „hun” fogalomhoz, mint nyelvi, etnikai, kulturális és/vagy más társadalmi (hatalmi, politikai, birodalmi) csoporthoz való elméleti hozzáállás is sokat változott; a későókori és koraközépkori etnicitás kérdése és az etnogenezis fogalma a 20. század utolsó évtizedeiben a viták középpontjába került[43]. Talán éppen ezért és így mondhatta el Harmatta János, hogy ma már jobban tudjuk feltenni magát a kérdést, és nem azért vagyunk közelebb az igazsághoz, mert sokkal többet tudnánk a hunok nyelvéről, hanem azért, mert az új információk mellett már pontosabb, jobb kérdésfeltevés szabja meg a tudományos kutatások irányát.[44] (Bár az újabban előkerült nyelvemlékek is az újabb, az ázsiai hunt a dominánsan ’kelet-iráni’ nyelvek közé soroló álláspontot támasztják alá.) Így tehát a hunok nyelvi hovatartozása úgy merül fel, hogy vajon milyen nyelveket beszélhettek a hun törzsszövetség vagy az egyes hun birodalmak idején és területén az egyes népek, továbbá hogy a vezető réteg – vezértörzs – mikor milyen nyelven beszélhetett, vagy a vezető törzsek (réteg) nyelvei melyek voltak. Ma sokaknak úgy tűnik, hogy a vezető réteg – egészen a Kr. u. IV–V. századig – szinte biztosan dominánsabban nem török, hanem inkább valamilyen kelet-iráni, szaka típusú (a jüecsi nyelvvel rokon) nyelvet beszélt, de emellett a törzsek között voltak török és tokhár (tugri),[45] sőt akár egyéb nyelvűek[46] is: például a szienpik vagy egyes szibériai, paleoszibériai, akár uráli nyelvű népek is. A hunok egyes törzsei ugyanis korántsem biztos, hogy egyazon nyelvet beszélhettek: például a rekonstruált *tugri (T’u-ko) és a *lan (Grān) törzs, amelyek közül az előbbi italo-kelta (a kentum nyelvek közé tartozó „tochár”), az utóbbi pedig kelet-iráni nyelvű lehetett.[47] Ligeti Lajos ezt az „iráni” típusú nyelvelméletet még a fehér hunokkal való „összetévesztéssel” magyarázta, mivel szerinte a hunok fő ereje a törökségből került ki.[48] Ma már inkább úgy tűnik, a török nyelvű réteg csak a Kr. u. IV–V. század fordulójától erősödött meg fokozatosan és főleg az ún. európai hunok között. A törökség (pontosabban a tielö törzsszövetség) egyre nagyobb történelmi szerepének első szakasza szintén a Kr. u. IV. századra tehető;[49] az altaji nyelveken belül a törökségi népek elkülönülése viszonylag kései, amit máig fennálló nyelvi közelállásuk ékesen bizonyít. A hunokhoz fontosabb törökségi népcsoportok Közép-Ázsiában a III–IV. század körül csatlakozhattak.[50] Ez nem jelenti természetesen azt, hogy akár már a Kr. e. II. századtól, Maotun birodalmának idejétől kisebb-nagyobb szereppel ne lettek volna a tágabb értelemben vett „hunok” között törökségi elemek. A tágabb értelemben vett hunok ugyanis magukban foglalták mindazon nem kifejezetten hun eredetű népeket, akik a sztyeppei „társadalmi mimikri” íratlan szabályai szerint felvették a hódítók nevét, így tehát kvázi hunná tették őket, ahogy a híres Maotun-féle hun levél is fogalmaz – anélkül azonban, hogy mindez a nyelvi hovatartozásukon és akár törzsi-nemzetségi szervezetükön elsöprő változást okozott volna. A tágabb értelemben vett hunok mégis azok a hun és nem hun eredetű népelemek, törzsek és törzsszövetségek, amelyek a hun mint globális identitástudat égisze alatt egyesültek (ez nem azonos tehát a hunok által meghódított népek kategóriájával). Ezek között különböző nyelvű, különböző kultúrájú, vallású és társadalmi berendezkedésű csoportok is lehettek. Éppen ez okozza azonban azt is, hogy később egyes csoportok éppen olyan könnyen „változnak” át más globális név-identitás csoportjába tartozva a tágabb értelemben vett türkökké, mongolokká stb., őseiket, családfáikat általában el nem feledve. Ez a sztyeppei íratlan törvény két évezreden át nyomon követhető az egész eurázsiai régióban. A szűkebb értelemben vett hunok – tehát a ténylegesen hun nyelvű és hun törzsi eredetű népek – és a tágabb értelemben vett hunok – a hun név alatt egyesült népek – közötti határvonal azonban elmosódik. A társadalmi, politikai összefonódás révén más eredetű népelemek is a szűkebb értelemben vett hunok csoportjához közelíthettek, esetleg kifejezetten a szűkebb értelemben emlegetett hunokká is válhattak (ahogyan azt például a közép-ázsiai hun tartózkodás alatt feltételezik), ami tovább bonyolítja az előbbi állításunkat.

Az utóbbi idők újabb álláspontját összefoglalva Harmatta János a fehér hunokat nyelvileg-etnikailag a hunok közé számítja (pontosabban a hjunokat, és valószínűsíti a varhjunok hjun törzsét is), és kelet-iráni, szakához hasonló nyelvű hunokat lát bennük is. A kelet-iráni nyelvek dominanciája egyébként az eurázsiai sztyeppén az ókor végéig megmaradt.[51] Ezt az iráni nyelvű sztyeppei dominanciára vonatkozó állítást azért pontosítani kell: egyrészt az Altaj térségében és attól keletre különböző népek kavalkádját találjuk a történelmi idők hajnalától, másrészt sok hajdani népnek a nyelvéről máig heves viták folynak, és a kevés, ráadásul sokszor torz, átiratos nyelvi adat miatt a hunok nyelvi összetételére adott válaszok egyelőre mindenképpen bizonytalannak számítanak.[52] A valószínű mai szemmel az, hogy a kelet-iráni nyelvek dominanciája mellett fokozatosan megerősödtek azok a török nyelvű népek is (főleg a ’tingling’, majd a híres ’tielö’ törzsszövetség keretében), amelyek közül talán egy-egy török csoport az európai hunoknál – és esetleg a fehér hunok között (pontosabban azok ’var’ törzsében) – később vezető szerepre is juthatott.

Emellett a sokszínűség – kimmerek, szkíták, szakák, szogdok, alánok stb. – mellett a délnyugat felé, a mai Tádzsikisztán, Üzbegisztán és Afganisztán vidékére (később Észak-Pakisztánba is) vándorló jüecsi nép volt az utolsó belső-ázsiai lovasnomád nép, amely még bizonyosan egy kelet-iráni típusú nyelvet beszélt. Nagy változása tehát az elmúlt évtizedek kutatásainak és elméleteinek, hogy a tudományos nézetek uralkodó áramlata ma már a hunokat[53] is ilyen kelet-iráni nyelvű népcsoportba helyezi mint az utolsó, kelet-iráni típusú nyelvvel bíró lovasnomád államot.[54] Azt azért megjegyzem, hogy a vezető réteg vagy egyes vezető törzs(ek) kelet-iráni, szaka típusú nyelve ellenére idővel a török nyelvű réteg (illetve Európában a germán nyelvűek is), az európai hun birodalomban megerősödve háttérbe szoríthatták a kelet-iráni típusú hun nyelvet.[55] Az ezzel kapcsolatos vita azonban korántsem zárult le.

A sztyeppe „iráni korszakát” tehát a hunokig számítják (mára zömmel a hunokat is hozzájuk sorolva). A Kr. u. IV. századtól jelentősen megerősödő tielö törzsszövetség, illetve a Kr. u. 552-ben megalakuló I. Türk Kaganátus ugyanis már a sztyeppén a török népek dominanciáját hozza. Az európai – ún. pontuszi hunok – esetében a kelet-iráni és a törökös jelleg már erősen összekeveredik.

A szkíta-szaka-szarmata-alán időszakot felváltva (a Krisztus születése előtti és utáni századok) a sztyeppe urai – eleinte a Tien-santól keletre, majd szakaszosan nyugatra vonulva – fokozatosan az ázsiai hunok, a hsziungnu törzsek lettek. A motívum- és formakincsben, szokásokban a szkíták, szakák, jüecsik hatottak a hsziungnu népre, és közöttük a határvonal a Kr. e. II. évszázad elején még nagyjából az Altaj nyúlványai között lehetett. Az Altaj hegységben található – néhány száz évvel korábbi – paziriki kurgánsírok még valószínűleg a szakákhoz (tágabb értelemben a szkítákhoz) köthetők, két és fél ezer éves korszakalkotó leletek;[56] de a (későbbi) Noin-ula, Dulga-uul és más keletebbi kurgánok már[57] egyértelműen az ázsiai hunok fejedelmi sírjai voltak. A két leletcsoport kulturális és földrajzi közelsége[58] (bár korántsem azonossága) szembetűnő és elgondolkodtató, a szkíták és az ázsiai hunok szoros kapcsolatára utal, annyi más, lovasnomád kultúrából adódó hasonlóság mellett. Belső-Ázsia etnikai és „politikai” térképe azonban a hun birodalomépítést megelőzően talányos. A szkíták és a hunok ugyanis két különálló nép és kultúra, bár úgy tűnik, hogy nyelvükben és civilizációjukban is rokonok voltak. A klasszikus – szűkebb értelemben vett – lovasnomadizmus, íjazó-lovasnomád birodalomalkotás[59] kifejlődése nem a szkítákhoz, szakákhoz vagy alánokhoz, hanem a hunokhoz köthető.[60] A hun íjászat és az erre épülő lovas harcmodor ugyanis forradalmasította az eurázsiai sztyeppeöv lovas harcászatát;[61] a korábbi lovasnomád népek (kimmerek, szkíták, szakák, alánok) birodalomépítő tevékenységet nem folytattak, megmaradtak a lazább vagy szorosabb törzsi kötelékeken belül, szövetségeket, csoportokat alkotva. (Ezen a téren a legújabb felvetések szerint egyetlen közvetlen előzménye lehetett a hun civilizációnak, a jüecsi nép által alkotott belső-ázsiai birodalom, a Kr. e. I. évezred közepén.)

d) A sztyeppeöv földrajzi régiói és a sztyeppei selyemút

Az etnikai sokszínűség mellett a szűkebb értelemben vett sztyeppeöv földrajzilag is nagyobb egységekre tagolandó, ami persze nem jelenti azt, hogy elszigetelt régiókból állna. Eurázsiának a Pannóniától Mandzsúriáig tartó füves-erdős sztyeppeöve (tágabb értelemben, a hegyes vagy erdős vonzáskörzetekkel együtt értelmezve) legalább három nagyobb szakaszra, egységre osztható:[62] a Pannóniától a Volga–Urál vidékéig tart az egyik (Dél-Ukrajna, Dél-Oroszország, észak-kaukázusi régió); az Urál folyó és a Dzsungár-kapu, illetve az Altaj nyugati lejtői közötti óriási terület tartozik (a mai Kazakisztán és keleti környezete, délen a türkmén sztyeppékig és a mai Afganisztánig) a második, míg az Altajtól keletre, délkeletre fekvő vidékek (Kína északi része – Észak-Ujgúria, Belső-Mongólia, illetve Kanszu és Csinghaj tartományok északi része – és Mongólia, Dél-Szibéria, például a Minuszinszki-medence), a Hinggan hegységig, a Góbi sivatag északi félsivatagai, Ordosz-puszta és Mandzsúria erdőségei, mezői a harmadik területegységhez[63] (az első Kelet-Európa sztyeppei része, a második Közép-Ázsia sztyeppevidéke és Délnyugat-Szibéria, a harmadik pedig Belső-Ázsia sztyeppéje és Dél-Szibéria, illetve Kelet-Ázsia északnyugati végei). Az első térséget leegyszerűsítve az ún. kelet-európai sztyeppevidéknek, a másodikat a közép-ázsiai sztyeppevidéknek, a harmadikat a belső-ázsiai sztyeppevidéknek szokták nevezni. A kelet–nyugati irányú népvándorlások és birodalmak ezt a hármas „tagozódást” nagyjából meg is tartották.[64] Az egyes egységeken belüli további kisebb vándorlások is gyakoriak voltak, de a sztyeppei kultúrkör felosztásánál ez a hármas tagozódás nagyjából áll, és természetföldrajzi okok is magyarázzák. Azonban a képlet mégsem ilyen egyszerű. A sztyeppeöv ugyanis foltokban és sávokban észak felé is és dél felé is néha „leágazik” vagy „szigeteket alkot”. Ilyen füves szigetek találhatók például a mai osztjákok déli csoportjainak élőhelyén (a Tobol torkolatánál és az Ob középső folyásának vidékén), továbbá a baskírok földjén, az utóbbi a Volga–Káma–Belaja vidékén, illetve a Jenyiszej felső és középső folyása mellett az Abakán-sztyeppén, a Minuszinszki-medencében (persze ezekben már az erdő, sőt a fenyő a domináns), illetve az Altajtól északra például Tuvában, Kizil-Kaja környékén is, de az Ob felső folyásánál (Baraba-sztyeppe), az Irtis és a Tobol folyóknál (a Torgaj-kapu sztyeppevidéke)[65] szintén, és ilyen leágazások, „szigetek” találhatók a Kaukázuson keresztül dél felé, Anatólia (főleg Belső-Anatólia) irányában, a Kaszpi-tenger mellékétől Irán felé (Türkmén-sztyeppe), a Tien-san nyugati peremétől délre a Pamír, a Hindukus és a Karakorum hegyi legelőiig. Foltokban az indiai szubkontinens és a mai Afganisztán növénytakarója is emlékeztet minderre – például Szamarkand és az afgán határ közötti Karsi-sztyepp vidékén –, és a mai Afganisztán–Pakisztán határvidékén is (ezen utóbbi máig erősen nomád, lovas életmódot folytató ’pastu’ nép lakta terület).[66] A többé-kevésbé összefüggő – elkeskenyedő és kiszélesedő – sztyeppöv a Tien-san hegyei között és annak szegélyén is feltűnik, például az Issik-kul-tó, illetve a Fergána-medence, Karasár vagy Bajanbulak környékén, illetve hosszú sávot – szigetet – alkot a Taskurgáni-fennsíkon és a Pamír-fennsíkon, ami máig a jurtalakó nomád kirgizek (és más hegyi nomád, félnomád[67] népek: például sarakolok, kazakok, hegyi tadzsikok stb.) otthona. Belső-Ázsiában Csingháj (a Kuku-nor-tó vidéke) a Tibeti-fennsíkig alkot dél felé ívelő, jórészt magasan fekvő sztyeppövet. További foltokat és leágazásokat is lehetne említeni, de számunkra ezek a legfontosabbak.

Látjuk tehát, hogy a nagy kelet–nyugati irányból sok kisebb leágazás nyit utat a sztyeppei életmód felé törekvő népek vagy éppen az onnan kiszoruló népek előtt. Igen érdekes, hogy az ősi időktől kialakuló karavánutak is követték a sztyeppét, sőt annak „leágazásait”. Ez egyes peremvidéki (erdőlakó, ligetes-erdős sztyeppevidéken élő) népeket – mint például az Abasevo-kultúra népét – jelentős gazdasági szerephez juttatott.[68] A legfontosabb kelet–nyugati sztyeppei útvonalak (amelyek párhuzamosan futottak az ún. Selyemúttal, ezért sokszor „sztyeppei selyemút” néven is említik ezt) mellett észak–déli utak figyelhetők meg például az erdőzónában lévő Perm és a Volga–Káma vidékétől a Kaukázus és a mai Irán felé, vagy az Ob felső folyásától és a Balhas-tótól India és Perzsia felé (Szogdián és Baktrián keresztül, belecsatlakozva a Selyemútba, keresztezve azt), továbbá a Minuszinszki-medencétől az Altaj és Kína felé is, sőt részben a Selyemúton egészen Indiáig.[69] Az Altaj-vidéki ón és a déli-uráli réz felhasználása miatt már a bronzkorban az Altaj és az Urál, illetve a Volga-könyök kulturális és gazdasági kapcsolatai alapozhatták ezt meg (Kr. e. II. évezred), és a Kr. e. I. évezredre vált még távolibb civilizációkat összekötő világkereskedelmi országúttá. Ugyanakkor a Kr. e. III. évezred végétől a Közel-Kelet és főleg a mai Irán kultúráinak kisugárzása több ezer kilométeres távokra nyúlt észak és északkelet felé is, ami az észak–déli kapcsolatok kialakulását indokolja. Természetesen sem a híres Selyemút, sem annak sztyeppei rokona nem kiépített út volt, hanem bázispontok (városok, karavánállomások) közötti ösvények, utak vagy akár úttalan csapások, „állomások” közötti, többé-kevésbé állandó – vagy inkább korszakonkénti szokások által meghatározott – útirány. Ez az útirány ráadásul többször alternatív útvonalakra „szakadva” szétágazott és ismét egyesült, például a mai Hszincsiang (hivatalos kínai átírásban: ’Xinjiang’, kiejtése: szjin tyiang)[70] területén északi, középső és déli ágra vált szét, amelyek közül az első a Hami oázis után a Tien-san hegységet északról kerülte meg, a második pedig délről, a Turfán–Kucsa(Kucha)–Kasgár vonalon haladt. A harmadik út már Dunhuangban elvált a többitől, és a Loulan (a Selyemút kulcsaként emlegetett város)[71] után a Takla-Makán sivatagot délről kerülve meg Hotan és Jarkend érintésével haladt nyugat felé, majd Kasgárban egyesült a középső úttal, és haladt át a Tien-san és a Pamír hágóin Perzsia felé.[72] Ezen fő útirányból több leágazás is vezetett dél és észak felé is, összekötve az északi, a középső és a déli utat, illetve az északi sztyeppeövet és az Indiai-szubkontinenst a fő útszakaszokkal.

Fontos azonban kiemelni, hogy a Selyemútnak kelet–nyugati irányával párhuzamosan a sztyeppén, az Aral-tó és a Kaszpi-tenger északi oldalán és a Kaukázustól északra is futott egy iránya a Kr. e. I. évezred közepétől, a „sztyeppei selyemút”, amely észak–déli leágazásaival együtt különösen fontos gazdasági-kulturális-politikai szereppel bírt.[73] Ez ugyanis nemcsak a kereskedelmi és kulturális áramlásnak nyitott utat a bronzkortól kezdve, hanem később a hódítások és birodalomépítés legfontosabb stratégiai irányát és felépítését is alapvetően befolyásolta, talán meg is szabta. A sztyeppei útvonalak tehát az antik világkereskedelem fontos részei voltak, hasonlóan a híres – de későbbi – Selyemúthoz (amely utóbbinak jelentőségét én természetesen semmivel sem akarom ezzel csökkenteni). Ezen útvonalaknak a kialakulása talán még a neolitikumba (Kr. e. IV–III. évezred) vagy – és ezt tartják legvalószínűbbnek – a bronzkorba, a Kr. e. II. évezredbe nyúlik vissza, hiszen a vaskorban, a Kr. e. I. évezredben már Kelet-Ázsiát Közép- és Nyugat-Európával is összekötő kialakult „útvonalakról” tanúskodnak a régészeti leletek és kultúrák.[74] Később, a Kr. u. VI. században I. Jusztinianusz bizánci császár – mivel a perzsák elzárták a szárazföldi és a vízi útvonalakat is – ezt a sztyeppei útvonalat próbálta a Kaukázuson keresztül a török népekkel szövetségben továbbfejleszteni, kiaknázni.[75]

e) A sztyeppei lovasnomád életmód kialakulásának gyökerei

A lovasnomadizmus legfőbb kialakulási csírájának tekintett, bronzkori ún. Andronovo-kultúra az Altaj és a Déli-Urál közötti térségben jött létre, és mindkét hegység egy-egy részére kiterjedt. A Tien-san nyugati vonulata szintén kulcsszerepet játszhatott. A Kaukázus északi lejtői – bár e térség nem tartozott az andronovói kultúrkör területei közé – kissé eltérő hangsúlyokkal, de szintén fontosak voltak a sztyeppei nomadizmus kialakulása, fejlődése és a környezetükkel fenntartott kölcsönhatás szempontjából (az ércek, a távolsági kereskedelmi kapcsolatok szerepe itt talán nagyobb volt, a hegyi legeltetés és maga a nomadizmus szerepe pedig másodlagos). Mindez persze nem érinti azt, hogy a bronzkor végén bekövetkező éghajlati változások – a sztyepperégió szárazabb korszaka, a sztyeppe északi irányú kiszélesedése – szintén fontos szerepet játszhattak abban, hogy a már magasabb műveltségi fokon álló állattartó közösségek kialakítsák a lovasnomadizmust. Így az addigi letelepült földműves és állattartó sztyeppei közösségekben a folyó menti szállásokról a nyílt térségekbe kerülhetett át a társadalom mezőgazdasági termelésének súlypontja, anélkül azonban, hogy a földművelés teljesen eltűnt volna. (A földművelés szerepe a téli szállások környékén és főleg a folyópartokon megmaradt.)[76] Így tehát sztyeppei lovasnomadizmus csak ott jöhetett létre, ahol a mezőgazdaság és főleg az állattartás már egy bizonyos magasabb fokon állt, azonban elég távol volt a nagy ázsiai „földműves civilizációk” központjaitól[77] ahhoz, hogy azok ne vonhassák befolyásuk alá, ezzel gátolva az autonóm fejlődésüket; ennek ellenére a környező földműves kultúrákkal folyamatos kölcsönhatásban álltak.[78] A lovasnomadizmus tehát több tényező hatására, a bronzkor második felében, a Kr. e. II. évezred végén és a Kr. e. I. évezred elején alakulhatott ki, valószínűleg közép-ázsiai „központtal”.

Szakítani kell tehát azzal a korábbi hiedelemmel, hogy a sztyeppei nomád, lovasnomád kultúrák az ősközösségi állapotból, földműves és komolyabb kézműves vagy mezőgazdasági tapasztalatok és előzmények nélkül alakultak ki a Kr. e. I. évezredre. Szinte az egész sztyeppei régióban megelőzte a lovasnomád kultúrák kialakulását és elterjedését egy letelepedett, földművelést is folytató olyan életmód, amely néhány fontos és magas szintű kultúrát, sőt kulturális központot hozott létre a későbbi sztyepperégióban.

A sztyeppevidék az elmúlt néhány ezer évben többször is megélt komoly éghajlatváltozásokat; ez volt amikor a földművelést és állattartást elősegítette, volt amikor a letelepült életmódot ellehetetlenítette. A Kr. e. II. évezred elejétől a Kr. e. I. évezred második feléig tartó szárazabb, ún. szubboreális éghajlat (több kisebb, esősebb éghajlati korszakkal és intermezzóval) a sztyeppei nomadizálás kialakítását elősegítette (azt megalapozta).[79] A sztyeppei lovasnomád kultúrák kialakulását ezért éghajlati tényezőkre vezeti vissza a legtöbb kutató, hiszen alkalmazkodni kellett az új környezeti kihívásokhoz. Azonban a Kr. e. III–II. évezredben már komoly mezőgazdasági termelés folyt a mostani „eurázsiai sztyeppe” területén, és annak északi, erdős, ligetes mellékén is. Az ún. kubáni kultúra például sok kutató szerint Európa második legfontosabb bronzkori kultúrája volt a Volga középső folyása és a Káma, illetve Belaja folyók mentén, az Urál nyugati mellékén. De a Kr. e. I. évezredben feltűnő szkítákat megelőző más kultúrák is nemegyszer fejlett földműves és állattartó (szarvasmarhát, juhot, kecskét, disznót tartó) közösségek voltak.

A Volga menti Balanovo-kultúra és a későbbi Abasevo-kultúra[80] vizsgálatakor észlelhetjük azt, hogy a gazdag ásványkincslelőhelyek (arany, réz, vas a Középső- és Déli-Urálban) Elő-Ázsiából, a Kaukázusból és a Közel-Keletről is idevonzottak népeket, például magát a Balanovo-kultúra népét[81] is. Igen korán alakul itt ki a vasművesség, így az elsők között tér át ez a térség a vaskorra, bár már a bronzművességnek is egyik központja volt a Kr. e. II. évezred középső évszázadaitól.

Az Abasevo-kultúra keleti szomszédja a Bajkál-tóig húzódó ún. Andronovo-kultúra volt, amellyel fontos kereskedelmi és kulturális kapcsolatok alakultak ki. Ez az Észak-Altaj vidékétől a Déli-Urálon át a Kaukázus térségéig nyúló tengelyen kialakuló kapcsolódási rendszer a későbbiek során meghatározóvá válik a Kr. e. I. évezredre. Mindennek alapja tehát a dél-európai kultúrákon kívüli Európát messze meghaladó minőségű és azt megelőző korokba visszanyúló fémművesség volt (a réz a Kr. e. II. évezred első századaiban, a bronz a Kr. e. II. évezred további századaiban, majd a vas a Kr. e. I. évezred elejétől).[82]

Emellett az állattartás és a Kr. e. III. évezredre visszanyúló ekés földművelés (búza, árpa) volt a társadalom fő gazdasági alapja az Abasevo-kultúrának. Az ezt megelőző évezredek, a neolit forradalom, a csiszolt kőeszközök és a földművelés terjedése tehát világviszonylatban igen korai fejlődési utat mutat számunkra a Déli-Urál vidékén és a Volga és Don mentén (persze nem az ókori nagy civilizációkkal összevetve). A köles és az árpa szerepe lehetett a legkomolyabb.[83] Távolsági kereskedelmi kapcsolataik már ebben a korszakban több ezer kilométeres messzeségbe nyúltak. A régészeti anyagok tükrében Mezopotámiától az Urál-vidékig, nyugaton az Alpokig és keleten az Altaj hegységig, sőt a Kínai-alföldig vezettek ezek a szálak.[84]

Ekkor még a sztyeppei lovasnomád kultúráknak nyoma sem volt, annak ellenére, hogy a hátasló szerepe a Kr. e. II. évezredre a ligetes területeken és a sztyeppén ugrásszerűen megnövekedik; annak ellenére is, hogy ez a délkelet-európai régió a lovászatban és a kocsizásban világtörténelmi szerepet visz a Kr. e. II. évezred során.[85] Egyébként legújabb ismereteink szerint a ló háziasítása is valahol ezen a területen, az európai sztyeppén zajlott le a legtöbb kutató szerint, valamikor a Kr. e. V. évezredben, mivel a Dnyeper nagy kanyarulata mentén, Gyerejvka mellett talált leletek a világ legkorábbi háziasítottló-maradványai.[86] Ez a neolit (csiszolt kőkori) kultúra, a Szrednyij Sztog-kultúra a Kr. e. 4400-tól 3500-ig állhatott fenn, és komoly – talán meghatározó – szerepe lehetett a lónak, majd a kerekes járműveknek világméretű elterjesztésében. A csontmaradványok között a lócsontok igen magas aránya megdöbbentette a régészeket. Később a kelet-európai sztyeppe népeinek döntő, ha nem meghatározó szerepe lehetett maguknak az ún. kocsi-temetkezéseknek az elterjesztésében is. A kerekes járművek (amelyek nagyjából hasonló időszakban jelentek meg a kelet-európai sztyeppén, mint Mezopotámiában) a sztyeppén és a peremvidéken a Kr. e. III. évezredben a Volga–Káma összefolyásától és az Urál folyó középső szakaszától a mai Dániáig terjedtek el. Az új kutatások fényében egyelőre bizonytalan, hogy a Közel-Keletről érkezett-e ez a tudás, vagy nagyon gyorsan vették át ott a kerekes járművek használatát, de a legtöbben az előbbi álláspontot képviselik. Mindenesetre a Déli-Urálban talált küllős szerkezetű kerék – a később a közel-keleti harcászatot forradalmasító harci kocsikhoz hasonló jármű – az eddig megtalált legrégibb ilyen alkotás! Ezt követően, de csak a Kr. e. II. évezredben indul meg világméretű elterjedésük Eurázsia többi részében is (a tömör kerekekkel szemben). Később pedig, úgy tűnik, hogy szintén a sztyepperégióhoz köthető a szekerek első tengelyének vízszintes „ötödik kereke”, amely az első tengelyt forgathatóvá, így a szekeret jobban kormányozhatóvá tette. A bronzkori sztyeppei földműves és nem lovasnomád társadalmak révén terjedt tehát el a lovaglás a világban a Kr. e. V. évezred után; majd pedig a kocsi és a közel-keleti harcmodort forradalmasító harci szekér a Kr. e. II. évezredtől egészen Kínáig (a Sang-korban) szintén a sztyeppei népek révén jutott el (attól függetlenül, hogy azokat hol „találták fel”).[87] Még egy fontos tényre hívja fel mindez a figyelmünket. Arra, hogy a Közel-Kelet, a Kaukázus, az Altaj és Kelet-Európa kapcsolatrendszere ezen időszakban hihetetlenül pezsgő kulturális kölcsönhatásban lehetett. A ló és a kocsizás mesterségén kívül példa erre a vaskohászat elterjedése, hiszen az Iráni-felföld után nem sokkal a Kaukázusban és az Urálban is megjelennek a vaseszközök, holott a világ más régióiban (például Kínában) sokszor több mint ezer évet kell várni minderre az új tudásra.

Ezekben az évezredekben a Volga-vidéktől a Fekete-tenger északi mellékéig, a Kaukázustól a Dnyeper középső folyásáig elterjedt kelet-európai kultúra messze felülmúlta a korabeli ősszláv és ősgermán népek elődeinek észak-európai állapotát, akik csak a Kr. utáni I. évezred első felére érik el ezt a fejlettségi szintet. A kelták, bár gyorsabban, de szintén fáziskéséssel veszik át e kulturális vívmányokat, utána azonban gyors fejlődésnek indulnak. Keletről terjedtek tehát lassan nyugatra a kerekes járművek, majd a bronzművesség és később a vasművesség[88] is, hiszen a későbbi germán népeknél több mint ezeréves késéssel válnak ezek általánossá.[89] Hasonló a helyzet Kínában is, ahová a sztyeppei népek közvetítik a bronz, majd a vaskohászat technológiáját. Ekkoriban – a bronzkor végén – azonban a lovasnomadizálás még csak csírájában él a Déli-Uráltól az Altajig és az Amu-darjától Szibériáig terjedő Andronovo-kultúra formájában, Közép-Ázsiában.

A sztyeppei nomadizálás tehát korántsem ősközösségi gyökerekkel bír (nemigen tudunk még olyan népet sem említeni, amely vadászó-gyűjtögető életmódból „hirtelen” lovasnomáddá lett volna), hanem a társadalmi fejlődés egy alternatív, az új, sztyeppei környezethez kitűnően alkalmazkodó formája volt. A tiszta lovas, nagyállattartó nomád-félnomád életmód a Kr. e. II. évezred közepétől (Andronovo-kultúra), de véglegesen a Kr. e. I. évezredre alakult ki (kimmerek, szkíták, szakák) különböző földműves és állattartó közösségek előzményeiből vagy legalábbis azok nyomán. A földművelés és a fémművesség szerepe a lovasnomádok társadalma számára többé-kevésbé megmarad.[90] Különösen fontos a fémművességen belül az ötvösművészet és a fegyverkovácsolás.

Az Andronovo-kultúrát követően a szkíták és más iráni lovas életmódot folytató nomád népek Közép-Ázsiából rajzottak ki, főleg a Kr. e. II. évezred vége és az I. évezred folyamán, különböző hullámokban,[91] különböző irányokban (keletre, nyugatra, északkeletre). Ezek között az európai szkíták és az ázsiai szakák voltak talán a legnagyobb hatással a környezetükre, de egy ilyen néphullám keletkeztethette a jüecsi és a hun kultúrát is (a kelet-iráni nyelv fontos támpontja lehet az eredetmeghatározásnak). Eredetileg földműves kisközösségekből indult ki ez a közép-ázsiai lovasnomád „robbanás”. Nagyállattartó és földművelő közösségek főleg a mai Türkmén-sztyeppe déli-délnyugati felében (a Kaszpi-tenger délkeleti partvidékétől), az Aral-tó déli peremén, illetve a Szir-darja és Amu-darja közötti vidéken alakultak ki a Kr. e. III–II. évezredtől.[92] Kereskedelmi kapcsolataikat tekintve mind Mezopotámiához, mind pedig Indiához komoly szálak fűzték e vidéket.

Később az Altaj-vidéki Karaszuk-kultúra már Kína felé orientálódott, ami megszabhatta a közép-ázsiai eredetű nomád népek keletre vándorlásának orientációs tengelyeit is (egyrészt az Altaj, másrészt a Sárga-folyó alsó folyás-mentének kínai civilizációja felé). A rézművesség és bronzművesség is ezen az úton haladt északkelet felé (Délkelet-Európa réz- és bronzművessége a Kaukázus vidékéről, a délorosz sztyeppéken keresztül terjedt észak és nyugat felé, például egészen Észak- és Nyugat-Európáig). A vasművesség egyik legkorábbi területe (Kr. e. II. évezred) szintén a sztyepperégió ezen középső térsége volt (az Urál és a Kaukázus), bár elterjedése a Kr. e. II. évezred szórvány-emlékei után a Kr. e. I. évezredre vált csak általánossá.

Az Urál és a Kaukázus azonban nem az egyetlen kulturális gócpont volt. Az Andronovo-kultúra (a Kr. e. II. évezred közepétől Kr. e. 1200 körülig) az Altaj környéki „központtól” a déli-uráli területeken át egészen az Amu-darja középső folyásvidékéig és a Zerafsan folyó mellékéig (a későbbi Szogdiáig) ért, és nyugatról kelet felé meglepő gyorsasággal közvetítette a bronz, majd a vas alkalmazását.[93] Időben szinte egybeesett tehát az Urál nyugati oldalától a Volga–Don középső folyásvidékéig terjedő Abasevo-kultúrával.[94] A lovasnomád népeket tehát korábbi, fejlett fémművességgel és letelepedett életmódú, földműveléssel és állattenyésztéssel foglalkozó közösségek előzték meg. Az Andronovo-kultúrát követő Karaszuk-fázis tanúskodik arról, hogy a bronzöntés a Kr. e. II. évezred végére igen magas szintet ért el Dél-Szibériában.[95] Amikorra az andronovói, lóhátról pásztorkodó csoportok kialakulása megkezdődhetett, addigra már az Altaj vidékét az Urál és a Kaukázus térségével, sőt áttételesen a Közel-Kelettel fontos szálak fűzték össze. Ebben a kulturális kapcsolatrendszerben az uráli neolit kultúra, majd az Abasevo bronzkori kultúrája is fontos szerepet vitt.[96]

A Kr. e. II–I. évezred fordulójának tehát nagy eseménye volt a lovasnomadizálás egyre szélesebb körű terjedése és a korábbi földműves-fémműves közösségek visszahúzódása a peremterületekre. A kelet-európai sztyeppe első ismert lovasnomád népét, a kimmereket[97] a szkíták fél évezredes (Kr. e. VIII–III. század) uralma követi.[98] A szkíták időszakát a sztyeppevidék újabb fellendülése, a társadalomfejlődés és az anyagi kultúra változása jellemzi. Ezzel megkezdődik az eurázsiai sztyeppe „iráni korszaka”. A szkíták – annak ellenére, hogy ők már „klasszikus” lovasnomádok – komoly településeket hoztak létre a mai kelet-európai sztyeppevidéken. Ilyeneket ástak elő például Kamenszkoje, Krescsatik, Zsmerinka, Sztarseje Kasirszkoje,[99] Kamenka[100] térségében. A görögökkel a Fekete-tenger mellékén élénk kereskedelmet folytattak.

A szkítákat követő és a sztyeppére szintén Közép-Ázsiából beözönlő nomád népek (szauromaták, szarmaták, aorszok, alánok, ászok stb.) a szkíta kultúra sok elemét örökítik át a hun korszakig. Ezeknek a népeknek a maradékait a Hun Birodalom részben „hunokká teszi”, tehát betagozódnak a birodalom katonai és szervezeti egységébe, mások, mint például a szkíták, a masszagéták[101] és a szauromaták, nem is „élik” meg a hunok érkezését. Fontos azonban azt is megemlítenünk, hogy a szkíták és szakák idejétől fontos kulturális kapcsolódások álltak fenn a sztyeppe keleti és nyugati végei között (ami nem jelent feltétlenül közvetlen kapcsolatot), tehát a szkíták, a hunok, a vuszunok, a szakák, az ászi nép, a jüecsik stb. kultúrájában vannak közös pontok a lovasnomád életmódon kívül is.[102] Így a hunok néhány vonatkozásban tényleg „hasonlíthattak” a szkítákra, annak ellenére, hogy kultúrájukat időbeli és térbeli szakadék választotta el.

Mindezt azért tartottam fontosnak megjegyezni, hogy lássuk, a korábbi – az indoeurópai sztyeppéket egészen az Altajig uraló – szkíta–szaka kultúra elemeire hullva és saját rokon népei által „kiszorítva”,[103] milyen sokszínű formában és úton fejlődött tovább Közép-Ázsiában és Kelet-Európában.

A szkíták egy csoportja azonban a Volga-könyök vidékén a Kr. e. VII. századtól megtelepedve jelentős hatással van a környéken élő, a korábbi Abasevo-kultúra örökségét hordozó nép életmódjára, és végül fel is oldódik közöttük. Így tehát a szkítakérdés könyvtárnyi szakirodalma időben és térben is igen szerteágazó folyamatokra keresi a választ. A lovasnomád népek eredete, nyelve, etnogenezise zömmel inkább tudományos hipotézis, mintsem bizonyosság.

Azonban nem mindenki tér át a lovasnomadizálásra, és nem is mindenhol járják be ezt a fejlődési utat. Sok helyen városi kultúrák alakulnak ki (Tarim-medence, Szogdia, Horezm stb.), a fémműves térségekben a földművelés szerepe többé-kevésbé megmarad (pl. Altaj-régió, Déli-Urál, a Volga középső folyásvidékétől az Urálig). A vaskohászattal, kovácsolással is foglalkozó türkök – például a tingling, majd a tielö törzsek türk csoportjai – csak viszonylag későn tértek át a lovasnomadizálásra a Krisztus születése utáni évszázadokban. A sztyeppe, a nomád népek ezen „országútja” napkelettől napnyugatig[104] tehát egy sokszínű, soknyelvű és kulturálisan is változatos nomád – vagy néhol félnomád, máshol letelepült – népekből álló halmaz, és nem egy teljesen egységes kultúra, sokkal inkább egy hatalmas és változatos kultúrkör.[105] Méghozzá a késő ókor és kora középkor[106] világához, egyéb kultúráihoz, civilizációihoz mérten egy igen fejlett kultúrkör,[107] méltó párja az időben vele egykorú perzsa, görög és indiai – nem az Indus menti, hanem az ún. árja – kultúráknak (azonban a sztyeppei népek általában romlandó alapanyagból készült tárgyi kultúrája sajnos tekintélyesebb részben tűnt el az évezredek során).

f) A sztyeppei birodalmak felépítése; hatalomgyakorlás és államszervezés

Látjuk tehát, hogy a hegyek, erdők és füves puszták (néha sivatagos, félsivatagos pusztaságok) sokszínűségéhez hasonlóan a hun kultúra és állam sem egy homogén sztyeppei kultúra volt, egyébként a későbbi sztyeppei népek sem voltak általában azok (legalábbis ma így tűnik). Népek, nyelvek, kultúrák és szubkultúrák egyesültek egy-egy birodalomban vagy törzsszövetségben.

Ez a sokszínűség sok kérdésre választ adhat. A nomád államok többek között azért tudnak hihetetlenül gyorsan óriási méretűekké nőni, mert a különböző népek feletti uralom nem – vagy nem feltétlenül – jelenti a meghódoltatott népek beolvasztását sem nyelvileg, sem kulturálisan. A nomád állam ezen „toleranciája” az óperzsa vagy akár a Nagy Sándor-féle – föderalisztikus – államelképzeléssel hasonlítható össze,[108] a türkök pedig a Kr. u. VI. század közepén olyan speciális, sztyeppei nomád feudalizmust alakítottak ki a birodalomszervezés terén, amely szervezeti rend később a mongolok és az Aranyhorda idejéig fennmaradt.[109] Ez a társadalomszerkezeti felépítés azonban gyökereiben szintén a hunokra – esetleg a jüecsikre – nyúlhat vissza, hiszen előttük birodalomalkotó sztyeppei népet nem ismerünk (nem voltak azok a szkíták, a szakák, a szarmaták sem).

A hódolt „népek”, vagy inkább törzsek, törzsszövetségek vezetői házassági kapcsolataik révén a nagykirály, a sanjü, a kagán, a kán apósai, sógorai, vejei stb. Máskor pedig a birodalom feje saját vezető rétegét, urát ülteti a hódoltatott törzs, nép fölé, de meghagyja azok nemzetségfőit, elöljáróit szerepkörükben. Sokkal ritkább az, amikor a férfilakosság kiirtásával a népesség eltűnik, beolvad a hódítók népébe. Ugyanakkor törzsek, törzsszövetségek fel is bomolhatnak, széttöredezhetnek, felmorzsolódhatnak (háború, járvány, árvíz, éhínség stb.), és ekkor a maradék néprészek sokszor más népek közé keverednek, bebocsátást, oltalmat, szövetséget keresve, és ezután gyakran több-kevesebb idő alatt be is olvadnak az „erősebb” népbe.

A birodalom vezetőjének, a sanjünek, a kagánnak vagy a nagykánnak a főségét elismerő népek vezetői sokszor még a címüket is megtarthatják, és vele a hatalmuk egy tetemes részét (például a Heftalita Birodalom megdöntése után több mint fél évszázadig veretett pénzt néhány türk főség alatti „heftalita” fejedelemség, sőt követeit a messzi Bizáncba is elküldte). Ezért a sztyeppei birodalmak számon tartják az alájuk tartozó országokat szám és név szerint is, egyfajta föderalisztikus állam, nagyon erősen központosított külpolitikával[110]. Az alávetett népek, törzsek vezetőinek külpolitikáját szigorúan, egyéb hatalomgyakorlását a hatalmi lánc szempontjából lazábban tartja kezében a birodalom vezetője, azonban a birodalom, az állam sokkal inkább azonosítódik a vezetővel, és a vezető elvesztése magának az államnak a szétporladását vagy szétesését, az eredeti nép- vagy inkább birodalomnév eltűnését eredményezheti,[111] anélkül persze, hogy az alattvalók legnagyobb része elpusztulna vagy akár elvándorolna. Aki a legyőzött népek közül nem hódol be, nem engedelmeskedik vagy árulónak bizonyul, esetleg konokul ellenáll, azt persze eltiporják, és vezetőjét is általában megölik.[112] Azonban minél több nép, törzs vagy törzsszövetség hódol be, annál hatalmasabb, annál erősebb, de annál sokszínűbb és nehezebben összetartható is a birodalom. Egy törzsnek egy másik szomszédos törzs legyőzéséhez sokszor hosszabb időre van szüksége, mint egy félkontinensnyi hódításhoz egy birodalomnak, amelyhez önként is csatlakoznak, de harccal is legyőz népeket, hiszen a túlereje exponenciálisan növekszik az ellenfelek erejéhez és a hódítások miatt evidensen csökkenő ellenállásához képest; ez és az önként behódolók növekvő számaránya gyorsítja az egész folyamatot. Mikor aztán a hódítások üteme megáll, a birodalom sokszor a hatalomért folytatott versengés és a birodalmon belüli, törzsek közötti „belső hódítás” révén könnyen részekre hullhat (pl. az ázsiai hunok, a türkök vagy később a mongolok birodalma), vagy a birodalom vezetése új törzs kezébe kerülhet, aki hatalmát aztán többé-kevésbé elismerteti az egyéb törzsek, népek felett. Az előbbi esetre példa a hunok történetében Csicsi sanjü időszaka, a második esetre pedig a Zsuanzsuan Birodalmat megdöntő Türk Kaganátus megalakulása.

Így aztán a sztyeppén a politikai hatalom pulzálása és birodalmak feltűnése és bukása nem feltétlenül jár együtt maguknak a korábbi népeknek az eltűnésével vagy elvándorlásával. A vezető törzs vagy törzsszövetség persze sokszor felőrlődik vagy elvándorol, de a többi nép gyakran a helyén marad. Törzsek, törzsszövetségek egyes elemei, részei elismerhetik a sztyeppe vagy a régió új urának főségét, más néprészek elvándorolnak vagy széttöredeznek, beolvadnak. Van persze így is, úgy is, de korántsem törvényszerű, hogy egy új birodalom teljesen új népeket vagy nyelveket jelentene az adott területen, sőt, ez a legritkább. A nyelvek és kultúrák (akár művészeti stílusok) cserélődése persze ettől nem független, de fokozatos és sokkal lassúbb folyamat általában. Egyes törzsek megerősödve elismertetik főségüket, meghódoltatnak népeket, akár el is űznek egyes törzseket, de a helyzet nagyban állandónak tűnik, és maga a népek fizikai vándorlása ritkább esemény a sztyeppén a nagy népvándorlási hullámokon – például szakák, jüecsik, hunok, ugorok, szabirok, avarok, ogurok, magyarok, besenyők, úzok, jászok, kunok stb. esetében tapasztaltakon – kívüli időszakban (de még a népvándorlások alkalmával sem jellemző, hogy „mindenki” elvándorolna). Ilyenkor, a népvándorlási hullámok alkalmával természetesen elsöprő erejű a változás, és egész népek – vagy azok nagy része – vándorol el, keres új hazát, új szállásterületet, hajt így el helyükről újabb népeket, és így tovább. Nem szabad elfelednünk, hogy ilyenkor is általában egyes néprészek útközben lemaradnak (például a jüepánok hunjai stb.) vagy ott maradnak az eredeti szállásterületen (ez például a déli hunok Ordoszban, az onogur-bolgárok Nagy Bulgáriában vagy magyarok Magna Hungariában maradása esetében is látható). A nyelvek, kultúrák ezen új elhelyezkedése a népvándorlás hatására akár egy évtized alatt átrajzolhatja fél Eurázsia térképét. Itt említhetjük például az „ázsiai hunokat” – hiszungnukat – Belső-Ázsiában, majd az Európára törő, új birodalmat alapító „pontuszi hunokat” vagy a Zsuanzsuan Birodalom hatására a Kr. u. 463 körüli népmozgásokat, a Kr. u. 552-ben megalakuló Türk Kaganátus hatását.

Ezt a nagyarányú etnikai változást nevezik tehát a nomád népvándorlásnak, amelynek egyik leghatalmasabb, első európai hullámát a hunok indították el a IV–V. század folyamán, a Kelet- és Nyugatrómai Birodalomra zúdítva az alánok, osztrogótok („keleti” gótok), vizigótok („bölcs” gótok), vandálok, gepidák és még megannyi más nép harcias nomád, félnomád vagy más, akár letelepedett kultúrájú törzseit űzve maguk előtt (menekülők vándorlása) vagy sodorva magukkal (szövetségesek vagy alattvaló népek vándorlása).

Az eurázsiai sztyepperégió és szomszédságának fontosabb népei és szomszédaik a Kr. e. V. századtól a Kr. e. II. század első feléig (a betűk nagysága a népek jelentőségével arányos)

g) A sztyeppe fontosabb vaskori és ókori népei, államai

A sztyeppe népeit, késő ókori államait is érdemes e bevezető részben röviden ismertetni.

A délkelet-európai sztyeppén a Kaukázus északi előterében és Közép-Ázsiában a szkíták[113] uralma körülbelül a Kr. e. VIII–VII. századtól a Kr. e. III. századig tartott. Ők a Kr. e. VIII. század körül Elő-Ázsiából érkezve a sztyeppére, a kimmerek, valószínűleg az indoeurópai nyelvcsalád thrák-fríg – esetleg szintén iráni – nyelvi csoportjába tartozó népét[114] váltották fel a délorosz sztyeppéken és Közép-Ázsia határán. Hérodotosz szerint a szkíták a mai dél-orosz sztyeppéken keleten a Don folyóig éltek, tehát „európai” néppé váltak (szűkebb értelemben vett szkíták). Egy részük a Volga–Káma összefolyásához is felköltözött, mivel régóta fontos terület volt ez az Urál déli és nyugati oldalának és előterének fémre építő kultúráiban, ugyanakkor éghajlatilag könnyebben elviselhető a szkíták számára, mint a hidegebb uráli tájak. A szkíta azonban gyűjtőnév is volt, hiszen például a Szir-darja középső folyásvidékének kangkü-béli lakóit is ún. ’kachag szkítáknak’ nevezik az antik források.[115] A szkítákról Hérodotosz révén nagyon sok olyan antik toposz keletkezett, amelyek még egy ezredév múltán is meghatározók voltak sok esetben a sztyeppei nomádokra vonatkozó korabeli források tartalmára (az ún. „antik toposzok” szerepéről és a forráskritika fontosságáról még lesz szó).

Keleten, a Kaszpi-tengertől a Tien-sanig terjedő vidéken és a Pamír-fennsíkon át egészen az Altajig és északon a Minuszinszki-medencéig a szakák laza törzsszövetségei tartották uralmuk alatt a vidékeket a Kr. e. II. századig. Ekkor azonban az ázsiai hunok hódításai következtében a szaka népesség egy tekintélyes része kimozdult korábbi szállásterületéről, és a Pártus Perzsiában, Szisztánban telepedett meg, más részük a Kaukázusig nyomult, megint más szakák Indiára törtek, és ott egészen az Indus és a Gangesz alföldjéig, sőt Közép-Indiáig is eljutottak. Részt vettek szakák (szakaraukák) a Gréko-Baktriai Királyság megdöntésében is, az „ászi”-k/„ász”-ok (az akkoriban Szogdiát is uraló Kang/Kangkü állam vezető népe) és a jüecsik mellett. A mai Afganisztánba és Észak-Indiába (illetve Kasmír nyugati területeire) a Kr. e. I. század elején betörő szakák első királya Maues (vagy Mavak/Moga) volt, de érmeikről ismerjük már az őt követő Azes és Azilizes nevű uralkodóikat és több helyi királyukat is. A szakák satrapiákat (kshatrapas) alakítottak ki, azonban a világkereskedelemben (Selyemút) kisebb jelentőségük volt, mint északi szomszédjuknak, Kangkü államának (ez utóbbit a perzsák Turánnak neveztek, így ez az elnevezés is gyakori a szakirodalomban).

A szakák utolsó nagyhatalmi részvétele a térségben az volt, amikor a Kr. u. I. században Gondopherres ún. indo-pártus uralkodó veszi át a hatalmat Gandhárában és a hegyvidéki területeken, aki a kusán (jüecsi) előrenyomulást is visszatartotta.[116] A Pamír-fennsíkon is maradtak szaka törzsek, illetve a Tarim-medencében, ahol például Hotan és Kasgár városaiban még a kora középkorban is szaka nyelvet beszéltek.[117] A széttöredezett szakák egyik része tehát letelepedett életmódra tért át, városlakóvá lett, másik része pedig beolvadhatott a későbbi sztyeppei népáramlatokba. Az új (tehát a szkíták és a szaka szétvándorlás korszakát követő időszakban említett) nomád szaka törzsek Közép-Ázsia északkeleti részén, a Tien-santól északra és a Pamírban éltek a Kr. u. II–III. századig. Egy szomszéd, elvándorolt részük, ahogy láttuk, városlakóvá lett a Takla-Makán sivatagtól délre, és például Hotan városában még a középkorban is – a IX. századig – ők uralkodtak, nyelvük is eddig fennmaradt. A szakák nyelve ekkorra egymástól elkülönült, szétvált, ebben a korszakban, a Krisztus utáni századokban már csak – lassan kihaló – szaka nyelvekről beszélhetünk. Ma a jaghnóbiban, a pastu nyelv egyes elemeiben és a pamíri nyelvek között keresik ezeknek a szaka nyelveknek az utódait. A szakák és a szkíták elkülönítése azonban továbbra is relatív, sok szempontból földrajzi alapon történik, és több kutató szinonimaként említi őket (Pl. A. H. Dani, J. Mock, R. Girshman stb.).[118]

A szkítákat keleti szomszédaik, a szauromaták, majd a szarmaták követték nyugaton, Európában (a Kárpát-medencében egészen a Kr. u. III–IV. századig egyes szarmata csoportok fennmaradtak), akik egyébként szintén sokak szerint a korai szkíták-szakák rokonai, akár leszármazottai. A szauromaták és a szarmaták egymáshoz való viszonya is kétséges.[119] Mindenesetre a szarmaták a Krisztus előtti évszázadokban nyugatra vonulnak a sztyeppén, míg mögöttük a szarmaták közül kiváló aorsz törzsszövetségnek adnak helyet.[120] A Kárpát-medencét csak a Krisztus születése körüli időkben érik el a szarmata-jazigok, akik utána a római Pannónia Provincia rémei lesznek. Hosszú lándzás, páncélos lovasok voltak, íjjal és karddal. A szarmaták több ágra válnak szét, így a jazigok mellett az aorsz és a roxolán említhető.[121] A Kaukázusban, annak előterében és a Kaszpi-tenger mellékén (például Jen, Liao és az Aral-tó melléki Jencai állama) az indoiráni nyelvű aorsz szövetség volt hatalmon, majd a Kr. u. I. század közepétől az alánok hatalomátvétele után az alánok korszaka következett.[122] Az aorszok és az alánok egymáshoz való viszonya, rokonsága is bizonytalan, de feltételezhető. Délkelet-Európában, ahol tehát szintén az aorszok közül kivált törzsszövetség volt uralmon, talán csupán vezetőréteg-váltás következtében változott meg az elnevezésük. Mindenesetre az Aral-tótól a Kaukázusig az uralmat a Kr. u. I. század közepétől az alánok veszik át. Nem tudni, hogy a Kr. u. I. századtól fokozatosan a Kaukázustól az Aral-tóig terjedő vidéket az alánok elfoglalták-e, vagy csak a hatalmat vették át, esetleg a törzsszövetségen belül új vezető törzs neve vált általános, új népelnevezéssé.

Az alánok vezető törzse, vezető rétege lett később az az ász/ászi nép (vagy annak egyik-másik néprésze), akik egyébként a Szir-darja középső és felső folyásvidékénél, továbbá a Nyugati-Tien-sanban éltek és alkották meg a Kr. u. 270-ig fennálló híres Kang Államot (más néven Kangkü birodalmát) fél évezreden át. Ezért később az ász/ászi a Kaukázusban már mint az alánok vezető törzse jelenik meg.

Az alán szintén iráni nyelvű (az indoeurópai nyelvcsalád iráni ágába sorolható) nép volt, nomádok, de – legalábbis a későbbi hunokhoz viszonyítva – nem elég jól íjazó lovasnomádok. A kangküi eredetű, ’ász’ nevű vezető törzsük utódai a tudósok szerint a magyarországi jászok.[123] (Egyesek szerint maga Ázsia is a Kang Államot alkotó ász/ászi népről kapta a nevét.)

A korábbi szkíták és szakák tehát felmorzsolódtak, törzsszövetségeik átalakultak, beolvadtak, illetve egy részben a peremvidékekre is szorultak, később őket – egyes ágaikat – célszerűbb már későbbi (pl. hotani, tumsuqi, gandhárai, mathurai stb.) szaka és más, új népek nevein említeni keleten, a Krisztus születése előtti évszázadoktól.[124] A szaka egyébként a Közép-Ázsia és Belső-Ázsia nyugati, északnyugati területén élők önelnevezése is volt, ahogyan arra Harmatta János rámutat a korabeli források elemzésekor, mivel a perzsák és a kínaiak egymástól függetlenül így nevezték őket.[125] Ugyanakkor a perzsák és kínaiak már a szkíta időkben is szakának nevezik a Közép-Ázsia északi és keleti medencéjében és Belső-Ázsiában élő keleti, „iráni nomádokat” a Tien-sanban, az Altajban stb. Láthatjuk, hogy a felmerülő népek közötti különbségtétel, elhatárolás néha viszonylag nehéz, máskor jól körülhatárolható. Róna-Tas András a szakákat a szkíták keleti csoportjainak tartja.[126] A szkíta és a szaka név által „lefedett” népek között jelentős „átfedés tapasztalható” már az ókori forrásokban is, bár nyugaton nem használják a szaka nevet, a kínaiak pedig nem használják a szkíta szót. A szakák és a szkíták viszonya tehát még nincs teljesen feltérképezve. Mindenesetre látnunk kell, hogy ezen iráni típusú nyelvet beszélő lovasnomád népek (szkíta, szaka, szauromata, szarmata, alán, ászi stb.) eredetileg Közép-Ázsiából rajzottak ki a Kr. e. I. évezred folyamán. Mivel egy-egy nép nem születhet a „semmiből”, ezért oktalanság lenne azt feltételeznünk, hogy az újabb és újabb Európában megjelenő, közép-ázsiai eredetű népek egymástól teljességgel független, új etnikumok lettek volna.

Lépjünk azonban egyet kelet felé, Belső-Ázsiába.

A hunok keleti szomszédja a Kr. e. II. századig az igen erős és fejlett jüecsi nép volt, akik nyelvileg és kultúrájukban is a hunokhoz hasonlóak voltak. Egyes új kutatások szerint a hunok birodalmát egy talán hasonló kiterjedésű jüecsi birodalom előzhette meg Belső-Ázsiában a Kr. e. V–III. században. Legfőbb lakóhelyük a Kuku-nór-tótól (Csinghaj) a mai Belső-Mongólia nyugati vidékein át Kanszu tartományig érhetett. A Kr. e. II. században a hunok hódítási nyomására egy kisebb részük délre húzódott, a Tibeti-fennsík irányába (kis jüecsik), mások – a többség – nyugatra vonult (nagy jüecsik), Szogdián keresztül Baktriába és a róluk elnevezett Toharisztánba (lévén ők a „valódi tokhárok”). Már a Kr. e. III. században Belső-Ázsiában használták az indiai kharosti írást.[127] Róluk még sok szó esik az ázsiai hunok és a kusánok kapcsán.

Ahogyan már felvetettük korábban, az alánokkal „rokon” nép volt a ’Kang’ állam vezető rétege – az ász(i) nép – is, amely Kangkü országát a hun uralomig alkotta a Szir-darja középső folyása mentén. Nevüket Czeglédy Károly kutatásai szerint ’ászi’ alakban is használták, tehát ez a Szir-darja középső és felső folyásától keletre lévő, igen fontos, erős és civilizált ország volt mindaddig, amíg a hunok közép-ázsiai történetük megkoronázásaként meg nem hódították a Kr. u. III. század második felében.[128] Czeglédy Károly szerint az ászik Közép-Ázsiából a Kr. u. I–II. század környékén eljutottak az alánok földjére, az Észak-Kaukázus térsége és az Aral-tó északi mellékének vidékéhez, és ezért lesz ott az alánok két vezető törzse is ’ász/ászi’ (egészen a mai oszétekig maga az ’ász’ név is fennmaradt).[129]

A szogdok kereskedő-városlakó nép volt, akik a Fergána-völgy és a Szir-darja felső és az Amu-darja középső folyása között a Zerafsan folyó völgyének és alföldjének vidékén éltek, ők alapították például a későbbi Buhara és Szamarkand városát, vagy az ókorban híres Pendzsikentet.[130] Városi kultúrájuk Harmatta János szerint a Kr. u. VIII. század elején bekövetkezett arab hódításig messze felülmúlta a korabeli Európáét, és a távolsági kereskedelem révén gazdagságuk messze földön híres volt; fejlett írásrendszerrel rendelkeztek, amellyel a kereskedelmi telepeik tartották egymással a kapcsolatot.[131] Ötféle írást is használtak. Ezek közül az ún. ’szogd ábécé’ a birodalmi arameus írásra vezethető vissza, amelyet az óperzsa birodalom adminisztrációja során ismerhettek meg a Kr. e. VI–IV. században. Ebből saját hangzórendszerükre két saját betűírást fejlesztettek ki (’szamarkandi szogd’[132] és ’bokharai szogd’; az előbbit sokkal fontosabb szereppel), amelyek sokak szerint a sztyeppei rovásírások gyökerét is alkothatták. Továbbá használták az indiai brahmi írást (annak közép-ázsiai változatát), és a szír ábécéből kifejlesztettek további két, az ún. ’manicheus szogd’ és ’keresztény szogd’ ábécét is a Kr. u. III. századtól.[133] Írásbeliségük és több különböző birodalomban (Kangkü, Kusán, Heftalita, Türk) betöltött szerepük különleges fejlettségükről tanúskodik. Csak megemlítem, hogy Makedóniai Alexandrosz, azaz Nagy Sándor is a szogd uralkodó leányát, Roxanát vette el feleségül.[134] Kereskedelmi telepeket tartottak fenn több ezer kilométeres távolságra hazájuktól, ahonnan jelentésekben számoltak be a világtörténelem és a gazdaság eseményeiről. A szogdok több mint ezer éven át kulcsszerepet töltöttek be Közép-Ázsia történelmében annak ellenére, hogy birodalmat sohasem alapítottak, és a lehető legritkábban voltak önállók a környék nagyhatalmaitól.

Az előbbieket összefoglalva elmondhatjuk, hogy a tágabb értelemben vett szkítákkal rokon népek, legalábbis kultúrájukban, Ázsiában a következők: a szaka, a baktriai, ászi, a jüecsi[135] és bizonyos szempontból – nyelvileg – a szogd is; Európában pedig: szauromaták, szarmaták (két törzsszövetségüket is ismerjük), sirakok, aorszok, alánok. Harmatta János és a legtöbb kortárs nyelvész szerint a hsziungnu is a szkítával-szakával nyelvileg és kultúrájában rokon népek ázsiai csoportjába tartozik mint kelet-iráni, a szakához nyelvileg, kulturálisan közel álló nép.[136] A sztyeppei lovasnomád népek a kutatók többsége szerint a Kr. e. VIII. századtól egészen a Kr. u. VI. századig (a Türk Kaganátus megalakulásáig) zömmel az indoeurópai nyelvcsaládba tartozó nyelveket, annak iráni ágába tartozó (a közép-iráni korszakban), kelet-iráni nyelveket beszéltek (igaz, például a tielö törzsszövetség és az ogur, illetve az oguz török törzsek már a Kr. u. IV. században egyre nagyobb szerepet játszottak a sztyepperégióban, illetve a valószínűsíthetően mongol nyelvű szienpi nép Belső-Ázsiában már az ókor végén – rövid életű – birodalmat alapított).

A közép-iráni nyelvi korszak kelet-iráni típusú nyelvet beszélő népei egyébként nyugatról kelet felé tehát a következők (az évszámok hozzávetőlegesen az önállóságuk időszakát jelzik): szkíta (Kr. e. VIII–III. sz.), szauromata (Kr. e. III–II. sz.), szarmata (Kr. e. II–Kr. u. IV. század), aorsz (Kr. e. I. sz.), majd alán (Krisztus születése körüli időktől a kora középkorban szétszóródó egyes néprészekig), horezmi (Kr. e. I. évezredtől az iszlamizáció utáni török térhódításig),[137] baktriai (Kr. e. III–I. sz.), szogd (ritkán volt önálló, azonban a Kr. e. VI. századtól a Kr. u. VIII. századig Közép-Ázsia magas kultúrája volt), ászi (Kr. e. III. sz–Kr.u. III. sz.), szaka (Kr. e. I. évezredtől különböző késő ókori vagy kora középkori időszakokig), jüecsi (valódi tokhár, a Kr. e. V. századtól a Kr. u. IV. századig, igaz, akkor már mint ’kusán’) és a hsziungnu (ázsiai hun, hjun, Harmatta János szerint a „heftalita” is) a Kr. e. III. századtól a Kr. u. VI. századig.[138]

Az előbb említett nyolc, szkítákkal rokon – számunkra legfontosabb – ázsiai népcsoportot (a szaka, az alán, a horezmi, a baktriai, az ászi, a szogd, a jüecsi és az ázsiai hun népességet) ugyanakkor Ázsiában területileg „elválasztotta” egy másik indo-európai, de a szakával nem rokon nép, akik a Tien-san és a Takla-Makán között éltek, a Tarim-medencében: a „tochárok” (a nem valódi tokhárok). Ők tehát a jüecsik és ázsiai hunok (hsziungnuk), illetve a többi „rokon” nép közé ékelődtek földrajzilag. Később derült ki, hogy a nyelvük valójában ’tugri’-nak hangzott, így elkülöníthetők a „valódi tokhár” nyelvet beszélő jüecsiktől (a későbbi kusánoktól), azonban a szakirodalomban a tokhár/tochár népnév rajtuk – mármint a tugrikon – ragadt. A tokhárok/tugrik italo-kelta, ún. kentum nyelvi csoportba tartozó nyelvű, városlakó, fejlett, letelepedett, öntözéses[139] földművelést folytató, a szkítáktól elütő kultúrájú nép volt.[140] Nyelvük a keltához állt közel. Az itt talált – ma például az ürümcsi és hotani múzeumokban látható – több ezer éves múmiák egy részén[141] döbbenten tapasztalták, hogy az ókori emberek haja és ruhája is megmaradt: a vöröses szakáll, a kék és zöld szem, amelyek ábrázolása egyébként festményeken is megfigyelhető. (Mindez a szakák egy részére is jellemző volt.) Ez eleinte nagyon meglepte a kutatókat, és szakítani kellett több, általánosan elterjedt sztereotípiával. A tugrik nyelve sokáig fennmaradt a Tarim-medencében és Turfán környékén, és a hun törzsszövetségen belül is lehettek tochár nyelvű törzsek, mivel tochár jövevényszavak még a kínai nyelvbe is bekerültek (például a méhészettel kapcsolatban). Területük vagy annak egy része sokszor tartozott a hsziungnu, majd később a fehér hunok birodalmához. Tochárok/tugrik alapították Kasgárt, illetve Aksu, Kucsa és Karasár városát is a Tarim-medencében. (Kasgárban ugyanakkor sok szaka is élt.) Sohasem alkottak egységes birodalmat, városállamaik azonban annak ellenére megőrizték kulturális identitásukat, hogy szervezetileg a történelmük nagy részében betagozódtak valamilyen nagyobb birodalmi egységbe (Han- és Tang-kori Kína, Kusán Birodalom, Heftalita Birodalom, Türk Kaganátus stb.).