Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

Sue J. Hopeheart

A gyönyörű teremtmény

A Vérből születve-trilógia első kötete

Danu pajzán gyermekei sorozat I.

Sue J. Hopeheart: A gyönyörű teremtmény – Vérből születve 1.

©Sue J. Hopeheart

Lektorálta: Nádasi Krisz

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/suejhopeheart/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 9786156309723

mobi ISBN: 9786156309730

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm Neked, kedves Olvasó, hogy megvetted a könyvem! Ne ijedj meg, ha most azt mondom, hogy a szívem és lelkem is megbújik a sorok között.

Utólag rájössz, hogyan értem…

Köszönöm a forrásaimnak, hogy bizalmat szavaztak a történetemnek! Róluk a honlapomon található több információ, a Források menüpont alatt.

Köszönöm a barátnőimnek és a páromnak, hogy segítettek a véleményeikkel és az ötleteikkel. Hasznosak voltak számomra, és innen üzenem: lesz még ilyen feladat!

Bármilyen erőszak, kiemelve a nemi erőszak formáját, nem csak erkölcsileg elítélendő, de bűncselekmény is!

A könyvben leírtak a fantáziám szüleményei!

Sosem támogattam az erőszakot, és továbbra is az ellenzője maradok!

Egyes részek brutális jeleneteket tartalmaznak.

18 éven felülieknek!

1.

Magyarország, Jászság, a legenda szerinti Tüzes Kélgyó fészkének közelében, Kristályvölgy város, Vadalmafa utca

Hedda ezúttal is reszketve ébredt a lázálomból.

Olyan hirtelen ült fel, hogy verejtéktől nedves vörös haja előrelebbent, a mellkasán pihenő fehér, bolyhos díszpárna messzire repült a lila kanapétól.

Egyik keze majdnem kicsúszott a támasztásból, de éppen sikerült még ülve maradnia. Amikor nyugtázta, hogy százszázalékosan visszatért a valóságba, remegő ujjaival letörölte a homlokáról és a szája körül felgyűlt izzadságcseppeket.

Ha az egyik ilyen alkalommal összevérezné a karját, hát… Minden bizonnyal kiugrana az erkélyéről, vagy feladná magát postán egy másik kontinensre. Esetleg kirohanna a világból.

Vér. Rengeteg vér.

Az álmában.

Hedda megint nem tudott uralkodni az érzésein. Ezért aludt délután, miközben a lakásán kívül tombolt a júniusi forróság. Bár mindene megvolt, amire vágyott, mégis gyakran uralkodott el rajta az üresség.

De az a tengernyi vér az álmában… Csoda, hogy nem járt pszichológushoz.

Visszatérő álma volt az oka – többek között – lapos szexuális életének is. Alvás közben olyan kéjes vágyat érzett, amihez foghatót senkivel sem tapasztalt. Ez minden kapcsolatára rányomta a bélyegét. Se hév, se birtoklási vágy nem összpontosult egyetlen férfiban sem, akikkel lefeküdt.

Bár a névsor amúgy sem nyúlt hosszúra.

A legutóbbi srác mélyen megbántotta. Azt vágta a fejéhez, hogy frigid picsa, és bizony vele van a baj. Ekkor lett elege. Ez nagyjából három évvel ezelőtt történt.

Hedda úgy érezte, huszonhat éves korára még mindig kiaknázatlan terület a teste. Nem mintha lépten-nyomon szexpartnert kutatna… Talán éppen az álma miatt hagyott fel a pasizással is. Csak a kezei emlékeztették néha, hogy van teste.

Amikor sötét éjszakákon magához nyúlt, ezer fokon lángolt minden porcikája. De hiába elégítette ki gyakran a vágyait, legtöbbször semmi sem tűnt elegendőnek. A teste még többet akart. Néha már ijesztő volt.

Ezért egy ideje már ezzel is felhagyott.

A nyitott erkélyajtó előtt szelíden lobogott a kivizöld függöny, ami a sötétben inkább tűnt feketének. Csak olyankor villant meg élénk színe, amikor egy távoli fénypont előtt fodrozódott kövéren. Halványan engedte át a város éles fényeit.

Persze. Megint sötétedésig aludtam. Sóhajtva dőlt vissza a meleg anyagra, majd hátranyúlt a feje felett. Pontosan tudta már, hol találja a legközelebbi állólámpa kapcsolóját.

Sosem volt felhőtlenül boldog. Szüntelenül valamilyen árnyékot érzett a létén, vagy ürességet a bensőjében. Hiába nevetett, mosolygott, minden igyekezete ellenére úgy gondolta, ez csak maszk. Valami mélyen a szívében és a lelkében gátolta, hogy igazán éljen.

Luna, a barátnője, megértette. Meghallgatta és támogatta. Kiskoruk óta jóban voltak, bár eleinte a különcségük tűnt az egyetlen közös pontnak kettejükben. Ahogy jobban megismerték egymást, rájöttek, nem is különböznek túlságosan.

Aztán a gimiben azért került olyan közel Hedda szívéhez, mert egymástól függetlenül vallották: éreznek valami-féle természetfeletti beavatkozást az életükben. Barátnője családjának a wicca vallás állt létük középpontjában és hátterében, így nem is tűnt vad gondolatnak.

Hedda feltápászkodott lila velúrkanapéjáról. Azonnal megérezte az éhséget, ami eddig sunyin megbújt a háttérben. Első gondolata olyasmit sugallt, amiről pontosan tudta, hogy jelenleg nem található a hűtőjében.

Cukkini.

Mezítláb elcsattogott a színes, modern berendezésű konyha mellett, és átlépkedett a bolyhos előszobai szőnyegen. A fürdőben alapos mosakodással eltüntette lázálmának nyomait, majd néhány lépéssel átért szemközti hálószobájába. Lábujjaival ezúttal is megmarkolta az előszobaszőnyeg hosszú rojtjait. Szerette, ahogy a lábujjai között cirógatja a puha anyag.

Egyszer csak felhangzott a „Ravenhart” című dal a Xandriától. Hedda telefonja csörgött. Egyik kedvenc dalát állította be jelzőhangnak. A tágas nappali fekete-fehér mozaikos asztalkájáról majdnem letáncolt a készülék, mire odaért.

Sejtette, hogy Luna keresi. Még délután írt neki egy üzenetet, amiben a következő találkáról érdeklődött.

– Na? Megjelent a holló? – kérdezte barátnője sejtelmes hangon a telefon másik végéről.

Hedda szerette hallgatni ezt a dalt. Néha ezért vette fel olyan tempóban, mintha nem akarna beszélni azzal, aki éppen keresi. És persze dupla poén – már ha lehet poénnak nevezni a rémálmát –, mivel mindig megjelenik a holló valamilyen formában. Élve, vagy maszkként.

– A fejemben és a fülemben is – mosolygott Hedda legyintve, közben elindult a hálószobája felé. – Amúgy nyugi van. Jól vagyok. És már nem sikítok, amikor felébredek – folytatta nevetve. Barátnője is kuncogott a vonal másik oldalán. – Inkább arról beszélj, mikor jössz vissza a városba!

Hedda bebújt az ő csodás gardróbjába, ami pár lépésre nyílt a szoba közepén nyugvó ágy túloldaláról. Csupán félretolta a bordó bársonyfüggönyt, és máris bent állt a saját ruhaszalonjában. A nagyjából kétszer hármas helyiség közepére lépve kellett felnyúlnia, hogy egy zsinór meghúzása után a csupasz villanykörte megvilágítsa a ruháit.

– Hamarosan – nyugtatta Luna. – Tudod, hogy van ez nálunk. A család a tűz…

– …de az egyén csak parázs – fejezte be Hedda a barátnője családi mottóját. – Tudom. Szóval, még nem – nyugtázta sóhajtva.

– Szóval, még nem.

– Akkor legalább mesélj. Milyen volt az ünnep?

Hedda felkapott egy lenge, narancssárga topot, két sorral lejjebbről pedig egy khaki sortot. Telefonját a válla és a füle közé szorítva próbálkozott átöltözni.

– Hú! Most is fantasztikus volt – kezdte máris a beszámolót Luna. – Komolyan! Egyszer becsempészlek közénk. Érdemes lett volna látnod, amikor…

És Hedda ekkor ejtette el a telefont.

A készülék a padlószőnyegen koppant, hang nélkül. Kétszer. Mire újra a füléhez rakta, már lemaradt a beszámolóról.

– … hát szóval, tényleg felemelő látványt nyújtott – sóhajtott fel a vonal túlsó végén a barátnője, aki szerencsére semmit sem vett észre a zsonglőrködésből. – Bár ez csak a nyári napforduló, de most is minden naaagyon klassz volt.

– Öhm… igen – nyökögte Hedda. – Sajnálom, hogy kihagytam. Mindenképpen meséld el újra, csak sokkal részletesebben.

Fújt magára az egyetlen parfümből, amit használt. Vanília, borostyán és pézsma illatkeverékét.

– Oké, szuper! – lelkendezett Luna. – Készültek fotók

is, majd megmutatom. Mit csinálsz? – tudakolta. – Hallom, ahogy matatsz.

– Éppen boltba indulok – válaszolt Hedda, kis hátizsákját keresve.

– Ilyen későn?

– Nincs is késő.

– Jól van, te tudod – hagyta rá a felnőttre a másik felnőtt. – Amúgy viszek neked ajándékot.

– Izgi!

– Emma nagyi megáldotta.

– Akkor vigyázz rá! – mondta Hedda vigyorogva, hiszen felét sem hitte a varázslattal kapcsolatos meséknek. Közben magához vette sötétkék hátizsákját. – Addig legyél jó, és siess!

– Naná! Csakis jó leszek – helyeselt Luna, aztán bontotta a vonalat.

Heddának folyton keresnie kellett a kulcsait. Valamiért kialakította azt a szokását, hogy nem hagyja a zárban, viszont a megfelelő előtéri bútort sem találta még meg, ezért mindig máshová tette le a kulcscsomóját. Bosszúsan sóhajtozott, mialatt kézre kerítette.

Megindult a kijárat felé. Gondolatban még egyszer ellenőrizte a dolgait. Tárca és zsepi a táskában, teló és füles a zsebben, kulcs a kézben.

Kilépett a lakásából. A napraforgósárga előtérben a mozgásérzékelő felkapcsolta a lépcsőház világítását. Mindent betöltött az álmosítóan mesterséges világosság. Gondosan bezárta az ajtaját. Fél szemmel érzékelte, hogy a fény megcsillan a fényes tizenkettes számon. Fura volt. Egy pillanatra vissza is nézett rá.

Lelépcsőzött három emeletet. Az előtérben találkozott két házbéli szomszédjával, akik éppen kibeszéltek egy szerencsétlen harmadikat. Mit sem törődve velük Hedda ellenőrizte a postaládáját, ami szerencsére ismét üres volt. Se szórólap, se csekk.

Átlépte a Vadalmafa utca tizenkettő küszöbét.

Az ajtóbehúzónak köszönhetően a külső ajtó hangtalanul és lassan csukódott be. Mélyet szippantott a kinti levegőből, aminek ezúttal szabadság illata volt. Bár szeretett naphosszat a lakásában lenni, mégis nagyra tudta értékelni a végtelen levegőt.

Szabadúszó fordítóként otthonról dolgozott. Nem akart elköteleződni egyetlen intézménnyel vagy céggel sem, mert így saját maga rendelkezett az idejével. Megvoltak a kapcsolattartói, akik a munkát leosztották neki.

Pár saroknyit kellett csak mennie, hogy a kedvenc kisboltjába jusson. Bekapcsolta új zeneválogatását, amit délelőtt állított össze. Többek között Loreentől az „Euphoria”, Sam Perrytől a „Brighting Moons”, és Christina Perrytől a „Jar Of Hearts” című dalokból. A dallamok és szövegek magukkal ragadták a gondolatait. Emlékeztették az érzéseire a világgal kapcsolatban, hogy képes legyen a földön járni.

Egy újszülött öszvér magabiztosságával és egy őskori GPS csekély tájékozódási képességével.

A levegő kellemesen meleg volt, a gyenge szél alig érezhetően simogatta Hedda arcát. A kinti lámpák homályában hangulatosnak tűnt a sok gömbfa, alattuk a kovácsoltvas padokkal. Az utca viszonylag nyugodtan fogadta a bóklászókat. Kutyát sétáltató emberek, késői műszakból hazafelé autózó dolgozók és sokáig kimaradó gördeszkás fiatalok jelentek meg néha a láthatáron. Ezen a részen sem klubok, sem diszkók nem sorakoztak. Az a pár márkabolt, amelyek elfoglalták az emeletes házak legalsó szintjeit, már csak halvány reklámfényeikben villogtak.

Egy keresgélő hajléktalan pár és egy haragosan sziszegő, rozsdabarna bakmacska után nem sokkal Hedda befordult egy rendezett sikátorba. Tudta, hogy amint azon átér, már csak néhány lépés választja el a bolt bejáratától.

Csakhogy ezúttal furcsa érzése támadt.

Minden szőrszála égnek állt. Szeme ösztönösen nagyra nyílt, gyors lépteit visszafogta. A zene akadozni kezdett, mintha hibás lenne a fájl. Füléből kihúzta a dugókat, és a telefonjára nézett. A készülék lefagyott.

Hedda korábban többször is átment azon a helyen. Ugyanilyen sötétben, ugyanilyen esti órán. Sosem félt, csak ment előre. Most mégis olyan ijesztőnek tűnt, mintha eddig ismeretlen terepen járna.

Mi a fene?

A szűk átjáró mindkét oldalán hatemeletes téglaépületek ablak nélküli falai emelkedtek a magasba. Néhány lámpának azonban így is világítania kellett volna. Hacsak azóta randalírozók tönkre nem tették. De mást is furcsának talált. A járat túloldalán éppen az éjjel-nappali bolt neoncégére jelezte volna az út végét. A fény mégsem volt ott.

Aztán a sikátorra koromsötét és dermesztő hideg ereszkedett.

Hedda ijedten fordult meg. Mintha érzett volna valamit a háta mögött. Hátrált pár lépést a sikátor belseje felé, a szíve egyre gyorsabban vert remegő mellkasában. Bizonygatta magának, hogy csak rosszul lát… és érzékel egyszerre. A sötét és a hideg azonban nem szűnt. Megesküdött volna, hogy erősödött. Aztán megtorpant. Eldöntötte, hogy visszafordul. Nem kell az a cukkini. Majd eszik valami mást. Bármi mást.

Ám mielőtt kihátrált volna…

Pár méterrel előtte, a fekete betonon, egy aprócska fényforrás jelent meg. A konténerek eltűntek, a szagok és a zajok megszűntek. Hedda félelme is úgy elillant, mintha a fény megigézné. Akár a vágyódó éjjeli lepke a tábortűzhöz közeledve. Mi is az a rettegés, ha azt sem tudjuk, miért kellene félnünk? Talán az a szerencsétlen apróság is ezt gondolhatja, mielőtt megégeti magát. Érzi a vonzást. És ami ilyen hívogató, hogyan is lehetne rossz?

Elindult hát a sötétségbe.

A hideg körülölelte Heddát. Lehelete fehér felhőként látszott, ahogy közeledett az apró, fénylő folthoz. Tekintete egy pillanatra sem engedte el. Az apró világ töretlenül ragyogott, és mintha… Közelebb… Talán hallotta is a fejében… Még… Úgy vélte… Ide… suttog valamit…

Közelebb…

Ujjai jégcsapokká hűltek, válla és combja átfázott. Falatnyi ruhái semmit sem értek az abszurd hideg ellen. A jeges vízben megmártózó, pucér északiakra gondolt. És ő éppen alábukni készült a jeges hullámokba.

Lehajolt a csábító csillagként pislákoló fényhez. Éppen megérintette volna remegő ujjával, de akkor a fény kialudt.

Eltűnt, mint az illúzió, amelynek nyugalmát és biztonságérzetét köszönhette.

Hedda azonnal ráeszmélt, mit tett. Belesétált valamibe, ami csakis hiba lehetett. Képzelt magabiztossága darabokban hullt a semmibe, akárcsak egy léghajó, miután a berobbant hidrogén darabokra szaggatta. Bár a maga torz módján a fényjelenség csodálatos, mégis végzetes tragédiaként potyog le az égből.

Talán még nem késő! Hátrálni kezdett arra, amerről jött. Az adrenalin elöntötte a testét. A félelem ezer és ezer tű szúrásával sokkolta belülről a bőrét és minden porcikáját. Szíve vadul dobolt mellkasában, fejét jobbra-balra kapkodta. Két kezével kinyúlt oldalra, mintegy tájékozódásként a körülötte elterülő semmibe.

A következő pillanatokat egyetlen kegyetlen másodpercként élte meg.

Két erős kar ragadta meg hátulról. Hedda kemény öleléssel egy idegen hatalmas testéhez láncolva találta magát. Minden izmával próbált szabadulni. Száját kiabálásra nyitotta, de egy hatalmas, forró tenyér azonnal betapasztotta. Lábával erősen kapálózott. Ha sarkával el is találta támadója sípcsontját, a szivacstalpú papuccsal nem tudott fájdalmat okozni.

Támadója nem csak a száját, de az orrát is befogta. Véletlenül vagy sem, az nem számított. Megakadályozta Heddát, hogy levegőhöz jusson. Ekkor eluralkodott rajta a pánik. Szíve zakatolt, tüdeje követelte a levegőt. Sejtjei őrült tempóban használták el a maradék oxigént. Vonaglott, ám mindhiába. Teljes erejével megfeszült; nem számított. Minden próbálkozása hasztalan volt.

Nincs levegő…

Semmi… értelme…

Az ingerek lassan a távolba tűntek. A csend maga volt a nyugalom, a hideget sem érzékelte már. Egyedül indult a végtelen semmibe. Amikor a rettegés felett végre átvehette volna az uralmat a mámoros érzéketlenség, az őrült lejjebb csúsztatta hatalmas tenyerét.

Hedda orrcimpái megfeszülve tágultak ki. Olyan hirtelen tódult tüdejébe a sok kínt ígérő, hűvös levegő, hogy beleszédült. Feje lecsuklott. Az idegei azonban egyszerre feszültek meg, így hamar felfogta a környezetét. Sajnos ugyanabban a rémisztő helyzetben éledt fel.

Ha mégis megfulladt volna…

Hogy gondolhatok ilyet! Inkább halott lenne, minthogy erős nő módjára túléljen? Vagy a szerencsének köszönhetően, mindegy. Talán véletlen, talán szándékos, de az erőszakos alak mégis időben hagyta lélegezni.

Az idegen lejjebb engedte Heddát. Amint a papucsa földet ért, azonnal ellenkezni kezdett. Csakhogy minél jobban izgett-mozgott, támadója annál inkább szorított a fogáson. Már annyira préselte, hogy alig kapott levegőt. A gyomra is erősen háborgott. Ekkor úgy döntött, egyelőre felhagy az ellenkezéssel.

Merev mozdulatlanságba parancsolta reszkető tagjait. Éberen figyelt és fülelt. Az idegen végre engedett karjainak erős tartásán. Hedda ekkor érezte meg azt az illatot, amit valószínűleg sosem felejt el.

Sötét, fűszeres illat lengte körül, ami az orrán át behatolt az agyába. Az érzés, amit keltett, lassan tekergőzött lefelé a gerincén, hogy végül eljusson egészen a bugyijáig. Az álmában megélt vágyhoz hasonló bizsergés azt sugallta, nem véletlen.

Fogolyként állt egy idegen karjaiban, teste mégis behódolt az illatnak. Szemét lehunyva lazult el. Alig érzékelte, hogy a füle mögötti bőrhöz hajolva az idegen megszagolja. Éppen úgy, mint aki végre markában tartja a régóta várt finom falatot.

Mivel háttal állt az alaknak, csak a magasságát és a hevességét tudta megfigyelni. És még valamit. Borosta. Borostát érzett, amikor a férfi szaporán lihegve előbb a füléhez, majd a nyakához simította izzó ajkait. Mellkasa megemelkedett, mikor Hedda hullámos hajába fúrta az arcát. Az idegen érezhetően nyugodtabbá vált. Mélyeket lélegzett, és tovább engedett a szorításon.

Ekkor ismét fellobbant a menekülés lángja.

Talán megúszhatja! Futni hagyja, és nem tesz vele olyan dolgokat, amiket a nőkkel szoktak éppen ilyen sötét sikátorokban.

Hedda fázott és félt. Körülötte minden sötét és hideg volt. Mintha ez nem lett volna elég, a támadó a következő pillanatban egy pillangókést mutatott fel az arca előtt. A menekvés szikrája, ami szívében hazug melegségként jelent meg pár pillanattal korábban, eltűnt.

Ez nem történhet meg velem! Nem lehet!

Újból kapálózni kezdett. Ki kell szabadulnia! Meg kell próbálnia! Hány éve is volt már, hogy utoljára… A penge ekkor a torkának nyomódott.

Hedda megmerevedett. Felfogta, hogy nem mozdulhat, különben az idegen elvágja a torkát. Szája szabaddá vált. Mégsem kiáltott.

Ekkor érkezett el a megadás pillanata.

Fenekéhez méretes merevedés préselődött. Szorosan becsukta a szemét, összeszorította a száját és nagyot nyelt. Légzését nem tudta csitítani. Amikor a hátsó törleszkedés abbamaradt, megint figyelt. Látta, hogy az erős karokat valamilyen sötét és vastag anyag burkolja.

Nyugalom! Csak próbálj meg nyugton maradni!

A „hagyd magad, előbb szabadulsz” egyszerre tűnt logikusnak és felháborítónak. Ugyan mi mást tehetne? Se önvédelmi tudással, se menekülőtapasztalattal nem rendelkezett. Közben más is kezdte aggasztani. Ha elfogadja az elfogadhatatlant… Hány éve is volt utoljára, hogy lefeküdt valakivel? Akármekkora is legyen ez a férfi odalent… sehogyan sem lehet kellemes a dolog. Ráadásul kivel volt utoljára? Ja, igen… A frigid-picsa-csávóval.

Szuper utolsó élmény a halála előtt.

Utolsó előtti. Basszus!

Remegve állt a lábán. Ismét fogás nélkül hagyta a férfi, ám ezúttal a szabadság gondolata fel sem villant az agyában. Még annyit se mert moccanni, hogy a fejét oldalra fordítsa.

Amint a férfi megmozdult, Hedda a karjával érezte az útját. Lépésének nyomában feltűnően meleg levegőt húzott. Kirázta tőle a hideg. Ettől persze a mellbimbói megkeményedtek, vékony topja és csipke melltartója pedig semmit sem tudtak eltussolni. Ekkor láthatta először az idegen alakot.

Az a bizonyos vastag anyag egy sötét, csuklyás lepel volt. Feje tetejétől egészen a földig elfedte. Még az alkatát sem látta, nemhogy az arcát. A férfi kézfejét fekete, ujjatlan kesztyű takarta, így csak ujjvégeit láthatta.

Hedda reszketett a félelemtől. Érezte a fizikai tettek egyre közeledő percét. Ezért hunyta be rémülten a szemét, amikor a két kar elindult felé. Készült a kemény bánásmódra. Valósággal várta az első fájdalmas érintést. Elképzelte a pofonok után maradó égést, szájában érezte az összegyűlő vér fémes ízét, ami felhasadt ajkából szivárog majd. Sajnálta a haját, amit lelki szemeivel megtépve látott. Ám ekkor…

… döbbenten érezte meg a férfi hihetetlenül gyengéd érintését.

Szemhéja felpattant. Gyengéd cirógatás a vállán, simogatás a mellkasán. Csavaró mozdulat egy hajtincsével. Megérintette rövidnadrágjának szárát, és nem merne rá megesküdni, de mintha a fenekét is.

Az idegen finom érintések sorozatával fedezte fel Hedda arcát. Ismerkedő mozdulatokkal cirógatta meg az állát, az orrát és a szemöldökét. A homlokáról indulva végighúzta forró ujjait arcának két oldalán.

Az érintések elkeveredtek azzal a fűszeres, vággyal teli illattal. Együttesen sokkal többet adtak tanácstalan testének, mint illett volna; zsigerein édes borzongás suhant át.

Hedda mégis tudta, hogy játszanak vele.

Elképzelni sem merte, meddig bírja még. Sosem érte ilyen erejű stressz, sosem rettegett ennyire. Soha nem bántotta még senki. Erre most egy sikátorban van, egyedül… Ja, nem… Pont nem egyedül, és talán túl sem éli az éjszakát.

Mikor találnak rá kihűlt testére? Egyáltalán marad utána test, amit azonosíthatnak a szülei?

Hiába lépett elé, nem látott többet az idegenből, mint eddig. Pedig szemtől szemben álltak egymással. És a szeme biztosan nyitva volt.

Mielőtt Hedda észbe kapott, már hosszú ujjak fonódtak a nyaka köré. Az idegen egészen a falig tolta. A fogás nem engedett a nyakáról, de gyengült, végül erotikus fojtogatássá enyhült. Háta nekifeszült a hideg téglafalnak. Miért ilyen hideg? Hiszen nyár van!

A fűszeres illat hatására újból lehunyta a szemét. A férfi minden tette felerősödött a beszűkült világban. Hedda füleit forró lélegzettel perzselte. Hagyta, hogy az erős hüvelykujj oldalra billentse a fejét, ekkor a füle mögötti lágy bőrt megcsókolta, picit megnyalintotta. A férfi mély lélegzet vett, majd morgó hangot hallatott. Aztán újabb forró érintés a nyelvével. A forró ujjbegyek lassan végigcsúsztak a kulcscsontján, majd a vállán. Könyökhajlatát körkörösen cirógatta.

A kéjes forróság őrületes érzést nyújtott a vacogó Heddának. Nem is tudta, hogy a fülei mögött micsoda kiaknázatlan erogén zóna rejtőzik. Olyan szaporán lélegzett, hogy alig állt a lábán. Miféle beteges játék ez? Mi történik most? És mit csinál a teste? Mert úgy tűnik, hogy a kis ribanc nem igazán fogta fel a valós helyzetet. Egészen pontosan úgy borzong, mint amikor saját magának indította el a kéjes áradatot.

Akkor sem merte kinyitni a szemét, amikor nem érezte magán a férfi érintését. Bár biztonságérzettel ruházta volna fel, ha tudja, mit művel a támadója, amikor épp nem őt érinti, mégsem akart szembesülni vele. Túlságosan félt, hogy mit látna. A kést? Fojtózsinórt? Esetleg a farkát, amint kikandikál a slicce mögül?

A mögötte magasodó téglafal dorozmás volt, és sugárzott belőle a hideg. Éppen ezért érezte meg azonnal a férfi lihegését, közvetlenül az arca előtt. A simogató, kellemes forróságot. Szeme akkor nyílt ki, amikor az orrán érezte meg a másik orrát, amint gyengéd mozdulatokkal összeérinti őket. Ez megdöbbentően… édes volt.

Heddát a frász törte ki tőle.

A csuklya hátrébb csúszott. Az őt bámuló koromfekete szempár magasról nézett le rá, tekintetét mélyen elragadottjának szemébe fúrva. A hatalmas, magas test olyan erőt sugárzott, amitől Hedda csak arra az őrültségre tudott gondolni: nem akarja, hogy magára hagyja. Aztán az a finom, izgató, fűszeres illat… az… az illat… valósággal eláztatta a bugyiját.

Mi történik vele?

Hová tűnt az agya?

A férfi ajkával közeledett Hedda ajka felé. Nem is állt meg addig, amíg már csupán néhány milliméter választotta el kettejüket. Aztán csak várt. De mire? Engedélyre? Akkor mégis melyikük az őrültebb? Kiderült, hogy nem Hedda. Hála az égnek!

Támadója mozdult meg előbb.

A férfi szája eszméletlenül puha és finom volt. Óvatos csókot lehelt remegő ajkaira. Aztán még egyet és még egyet. A forróságtól borsódzott a bőre. A férfi próbálta a nyelvét beljebb tolni, de akadályba ütközött. Ugyanis Hedda nem nyitotta meg előtte a száját. Ám a férfi cselhez folyamodott: két meleg tenyerébe fogta az arcát.

Nyelvével körbecirógatta Hedda ajkait, fülét finoman ingerelte a mutatóujjával. Mintha pontosan tudta volna, hogyan vegye el az ellenkezéstől az erőt. Fogsora akaratlanul megnyílt, és az idegen nyomban kihasználta az alkalmat.

A férfi mély, nyelves csókban forrt Heddához, aki ezt valamiért hagyta. Olyan intenzitással, olyan váratlanul történt, hogy elfelejtett tiltakozni. Bár amilyen nedves volt már a két lába között, csoda, hogy a nevére emlékezett és a bugyija még nem csúszott le.

A nyelvek gondolkodás nélkül tudták a dolgukat. Vágyakozva fonódtak össze, játszottak egymással. A férfi beszívta Hedda alsó ajkát, majd kicsit ráharapott. Ez volt az egyik gyenge pontja, amibe eddig még egyetlen férfinek sem sikerült beletrafálnia.

Honnan tudta?

Hedda kezei megindultak. Azt sem tudta, mit csinál, amikor megérintette az idegen oldalán a leplet. Csak egyet tudott: érezni akarta őt. Képtelen volt másra gondolni abban a ködben, amiben irányt vesztettek az ösztönei.

Elnyílt ajkai tátva maradtak, amikor a férfi megszakította a kéjes csókot. Hedda gyorsan visszahúzta a kezét. Nem akarta, hogy az erőszakos alak meglássa. Talán mondhatná, hogy legalább egyiküknek visszatért a józan esze, de az este eleve úgy kezdődött, hogy a másik félnek kisültek az idegei.

Nem mintha Hedda csókja kényszert sugallt volna…

Az idegen elengedte az arcát, aztán mozdulatlanul állt előtte. Nem ért hozzá, semmit sem tett. Csupán nézte őt, alig pár centi távolságból. Heddának közben azon járt az esze, honnan olyan ismerős ez az alak? Még ha látta volna az arcát, de a szemein kívül semmi mást nem fogott fel belőle. Mintha a vonások egyszerűen elhomályosultak volna.

Valahol, agyának egy pislákoló pontjában, Hedda latolgatta a lehetőségeit. Ha bármit meglát, amivel később azonosíthatná, nagy valószínűséggel megnyeri a szemtanúvá válását. Akkor a férfi biztosan nem hagyja életben. Annak ellenére, hogy fél perccel korábban olyan szenvedéllyel csókolóztak, mintha valódi vágy fűtené a tüzet kettejük között. Mintha az apró részletek – jelen helyzetben az erőszak lehetősége – nem számítottak volna. Csak az érzések, amiket kiváltott belőle. Csak a pillanat.

Az itt és a most.

A Heddát bámuló szempár elképesztő módon, fekete és tűzvörös árnyalatokban örvénylett. Ez nem lehet a valóság! Biztosan elájult, most pedig álmodik. Vagy elkábította, és hallucinál. Úgy érezte, látta már korábban. És amikor kapiskálta, hogy hol…

Kizökkent a pillanatból. A felfedezett ténytől annyira megijedt, hogy hátrált egy lépést.

Ha tudott volna.

Feje falnak koppant. Szemét lehunyva nyúlt a tompa fájáshoz. Amikor ismét felnézett a férfire, tudta, hogy elkövette az este második hibáját. Egy őrjöngő alakot látott, akiből nem nézte ki az egyperces gyengédséget. Csupán egy idegen volt, aki biztosan nem ereszti el.

A remény a menekülésre teljesen szertefoszlott.

Ismét előkerült a kés. A férfi határozott mozdulattal hasította fel Hedda topját és nadrágját, majd egyszerre tépte le róla minden ruhaneműjét, ami bármit is takart törékeny testéből. Egy halk sikkantás kíséretében feltartott kézzel remélte, hogy csak a ruháját szabdalta szét.

Abban nem reménykedett, hogy bárki segíthet rajta. Valahonnan tudta: körülöttük a környezet nem része a valóságnak.

A férfi vadul ragadta meg Hedda vállát, majd egyetlen mozdulattal megfordította. Fejét és mellkasát durván a jéghideg téglafalnak szorította, kemény bakancsával szétrúgta a lábait. Nagy kezével megmarkolta a csípőjét, majd olyan erővel rántotta hátra, hogy az arcát végigszántotta a dorozmás falfelület. Fájdalmasan jajdult fel, miközben éppen beállították, akár egy eszközt, hogy használója ellenállás nélkül merülhessen el benne.

Hedda nem sikított, amikor a pénisz beléhatolt. Azért nem, mert… nem fájt. Ennyi előnye legalább volt annak a kis játéknak, amiben a férfi részesítette.

Nagy erővel préselte a mellkasát a falhoz. A szorítástól még levegőt is alig bírt venni, nemhogy sikítani. Beletörődve tűrte, hogy a vadidegen kiélje magát vele egy rideg sikátorban. És ami a legszörnyűbb volt az egészben… Nem érzett olyan fájdalmat, amit kellett volna.

Hedda elborzadt magától.

Sajnos nagyon is élvezte azt, ami a lábai között elindult. Mintha a lelkében is úgy érezte volna, hogy ami történik, az helyes. Révbe ért. Otthon van. Ez a felismerés váltotta ki belőle az első könnyeket.

A férfi mindkét kezével fájdalmasan szorította a csípőjét. Furcsa szúrást érzett a csontja körül, de nem csak egy ponton, hanem több helyen egyszerre. Az ujjai… A férfi ujjainak helyén mintha valami a bőrébe mélyedt volna. Felszisszent a fájdalomtól. Bár nem tudta pontosan, mi ez az érzés, mégis örült neki. Mert ez a kín visszarántotta a földre.

Végre valami valóságos volt.

Hedda erősen koncentrált a szúró fájdalomra. Figyelt az arcára és a vállára, amit a téglafal dörzsölt. Nehezen, de sikerült elterelnie érzőidegeit attól, amit a férfi kiváltott a testéből. Amit a farka gerjesztett a puncijában, és egyre csak jobb és jobb lett. Semmiképpen nem volt hajlandó egy pillanatig sem kimutatni, hogy nem szenved.

Nem és nem! Fájdalom… jó!

Semmit sem akart észlelni a kínon kívül. Csak könyörgött magában bárkinek vagy bárminek, aki vagy ami érzékeli az eseményeket, hogy élvezzen már el az a rohadék.

Hogy máshogy lehetne vége?

Végtelennek tűnő percek elteltével a nyomorult féreg elérte saját csúcsát. A tudatosan megragadott fájdalom miatt Hedda alig érzékelt valamit a külvilágból. Mégis meghallotta azt az eszeveszett, vadállatias hörgést, amit a támadó hallatott. Ismét félelem és rémképek jelentek meg benne. Ez nem lehet ember.

Ami ekkor történt, még jobban összezavarta.

A férfi maga felé fordította, megsimogatta sérült arcát, majd szorosan megölelte. Nem betegesen, mint egy őrült rajongó, hanem éppen úgy, mint a szerelmes férfi, amikor újra ölelheti a nőjét.

Lábai összecsuklottak volna meggyötört teste alatt, ha az idegen nem tartja ölelő karjaiban. Ám tartotta, méghozzá nem is akárhogyan. Miközben ölelte, újra és újra mélyeket szippantott hajának és bőrének illatából. Olyan nyelven suttogott a fülébe, amilyet még sosem hallott.

Nem értette, mit mond, mégis úgy érezte, szép és kedves dolgok lehetnek.

Már nem tudta eldönteni, melyikük az őrültebb. A kedves-őrült támadó, aki képes ilyet tenni egy nővel, vagy a nő, aki nem élte meg szenvedésként az egész kicseszett helyzetét? És még élvezte is, ahogy az erős test egy szerető karjaival tartja magánál.

Még mindig.

Hedda mégis onnantól nevezte magát őrültnek, amikor könnyes arcát a fekete ruha alatti kemény mellkasba fúrta, hogy belélegezhesse a férfi illatát. A sötét, fűszeres illat minden sejtjét elárasztotta. Megnyugtatta. Néhány pillanatig. De aztán kész diliház szabadult el zúgó koponyájában. Talán versenyezhettek volna, hogy melyiküknek mennyi gyógyszere gurult el, hányféle különböző irányba. Téboly!

A már-eleve-őrült férfi végül eltolta magától a megőrült nőt. Hedda azonnal átkarolta magát és leguggolt a földre. Lentről nézve a férfi sokkal nagyobbnak tűnt. És ijesztőbbnek. És kegyetlenebbnek. Ennek ellenére figyelte lentről, ahogy elrakja a szerszámát. A kapucnit a fejébe húzta, majd egy fekete szemeteszsákot hajított a lábához.

Hedda először nem reagált a zsákra. Tekintete megakadt a combján. Vért látott rajta. Meglepetten követte a vékony csíkokat a bokájától a csípője felé. Kereste, honnan erednek, de nem sikerült megtalálnia, mert egy állatias morgás arra ösztönözte, hogy megdermedjen a félelemtől.

Már semmit sem akart, csak visszajutni a lakásába. Le akarta mosni a mocskot magáról, mind fizikai, mind szellemi értelemben véve. És talán bevenne egy Xanaxot. Aztán elszívna egy kis füvet. A kanapéját akarta, és hogy inkább elmerülhessen a lázálomban. Valamiért újra látni akarta álmában a szempárt, amit alig hitt már, hogy tényleg látott az este folyamán.

Hiszen, az nem lehetséges, ugye?

Csakhogy – a valósággal ellentétben – a lázálmában nem félt. A szempár tulajdonosa ráadásul erőssé tette. Talán még hiányzott is neki abban a pillanatban. Gondolataiból a bakancs orrának érintése rántotta vissza a nedves földre.

– Találsz ruhát a zsákban – recsegte az idegen torz hangon.

Hedda értetlenül bámult rá. Ki a fene adna ruhát egy nőnek, miután levágta róla? A férfi egyszerűen hátat fordított a kis áldozati báránykának, majd hatalmas léptekkel kiviharzott a sikátorból. A sikátorból, amely az a megszokott, szűk járat volt ismét, ami lenni szokott. Lámpafénnyel, szemeteskonténerekkel és szagokkal. Egy pillanattal később felmelegedett a levegő is. A júniusi meleg ölelve melegítette fel hideg bőrét.

Mi történt? Vége? Szabad? Hedda gyanakvó pillantásokat vetett az eltűnő támadó irányába. Csak akkor nyugodott meg, amikor nem hallotta a nehéz léptek döngő zaját.

Kapkodva kereste a zsák száját. Meglepődött, amikor tényleg talált benne ruhaneműt. Aztán még jobban meglepődött, amikor ugyanolyan topot és rövidnadrágot tartott a kezében, mint amit nem sokkal korábban tépett le róla erőszakos udvarlója.

Két medált is talált a rövidnadrág zsebében. Hihetetlen módon formára és kidolgozásra is éppen ugyanolyanok voltak. Az egyik hófehér tejkvarcból készült. Csiszolt, csepp alakú medál ezüst foglalatban, lánc nélkül. A másik esetében csupán a kő volt más. Főleg lila, kevés barna és fekete beütéssel.

Csakhogy a fehér évekkel ezelőtt került hozzá. Ez hogyan lehetséges? Tényleg megcsillant a kezében?

Keresni kezdte eredeti ruháit, azoknak azonban nyomuk veszett.

Mi a rohadt élet ez az egész? Az agya kezdte feldolgozni a történteket. Sírni kezdett. Nem csak félt, de össze is zavarodott. Bár ez enyhe kifejezés volt a fejében kavargó élveztem/nem élveztem szarhoz viszonyítva.

Hedda összeszedte az erejét és felhúzta magát. Nem tudott egyenesen állni, a csípője erősen sajgott. Oldalt is és… mindenhol. A lába csupa vér volt. Hogy mehetne így emberek közé? Ekkor eszébe jutott a hátizsákja. Szerencsére az nem tűnt el.

Zsebkendővel megtörölte az arcát, majd lesikálta magáról a vért és a nyálkás ondót. Aztán a fájdalomtól sziszegve felhúzta a ruhákat. Sóhajtva indult vissza a lakásába, igyekezett teljesen láthatatlanná válni a hazáig tartó úton.

A ház kapujáig sikerült elérnie különösebb akadályok nélkül. Zenével a fülében nem is hallhatta, ha bárki megjegyzést tett rá. Mivel csak a földet nézte, nem is láthatta, ha netán úgy nézték meg, mintha részeg picsa lenne, hasi görcsökkel. Nem érdekelte. A talpától a melléig mindene fájt.

Remélem, senkivel sem találkozom! Hedda nem akart magyarázkodni. Senkinek sem akarta elmondani, amit átélt. Se szomszédnak, se ismerősnek vagy barátnak, de rendőrnek sem.

Lunának talán. De még át akarta gondolni. Hogy miért? Mielőtt válaszol, azt is át akarta gondolni.

A józanész azt diktálta, hogy azonnal menjen a rendőrségre, és jelentse fel a rohadékot. Igaz, semmit sem tudott róla mondani. Nem látta az arcát. Vagyis látta, csak éppen semmit sem fogott fel belőle. Magas. Erős. Fekete lepel és csuklya. Finom, fűszeres illat. A kikérdező nyomozó itt nézne fel először gyanakodva. És a folytatás? Izgatóan durva. Jól csókol. Szerelmesen ölel. Mélyről feltörő szenvedélyt képes kiváltani. Emberünk itt könyvelné el, hogy az előtte ülő nő zakkant.

– Valóban bántotta az a férfi? – Igen. – És mondja csak, tetszett önnek az előjáték és amit utána csinált? – Igen.

Klaaassz!

A mágneskoronggal egy pillanat alatt bejutott az épületbe. Gyorsan belépett, majd miután tapintatlan lassúsággal becsukódott a kapu, hátát nekifeszítve fülelt és figyelt, nehogy ismét meglepetés érje. Bár sejtette, hogy nem lesz ilyen, de mégis. Csak a biztonság kedvéért.

Az előtérben nyugodt csend fogadta. Se egy postaládát kutató lakó, se egy kutyát sétáltató szomszéd. Csak Hedda és a némaság.

Jól van! Már csak fel kell mennem a harmadikra. Ellökte magát a hűvös fémtől, és elindult a lépcsőn. Éles fájdalmai nem akadályozták meg a lépcsőzésben, de kifejezetten emlékezetessé tették. Miközben haladt, magában számolta a fokokat. Az első sorozat után már szorozgatott is… Még két emelet, soronként kilenc, plusz lépcsőfordulónként még három… Elég legyen! Csak menj!

Hedda bazdmegelt, amikor az egyik lába becsuklott alatta. Szerencséjére nem koppant a térde, időben megkapaszkodott a fekete korlátban. Elkeseredetten húzta fel magát, és halkan morogva folytatta az útját. Akárhogy is, de fel kellett mennie. Nem volt más választása. Se lebegni, se repülni, sőt teleportálni sem tudott.

Kicsordult egy könnycseppje. Szeretett volna erős maradni, de a vele történtek mégis élénken mardosták a lelkét és a testét. Csak olyankor nem érezte a bensőjét szorongató szégyent, amikor a fizikai fájdalomra koncentrált. A fájdalom jó! Rájött, hogy ha ezt ismételgeti magában, sokkal könnyebben veszi az akadályt.

Hedda megdermedt. A fájdalom jó? Erről bevillant neki a visszatérő álma. Abban a lény, akihez rendületlenül igyekszik, bizonyos fájdalmak árán teszi őt erőssé.

Először parázson lépked, aztán ruha fojtogatja. És amikor már majdnem eléri, tövises rózsa tekeredik a torkára. Végül minden kín egyetlen tapasztalattá gyűlik, hogy a gyenge akarat sokkal keményebbé válhasson általa.

Hiszen ő csak jót akar neki a fájdalom által. Ó, a francba!

Hedda szorosan lehunyta a szemét. Mély levegőt vett, és koncentrált. Addig nem akarta hagyni eluralkodni magán a félelmet, ami ezúttal meggyengítette volna, amíg felér, hát utoljára összeszedte az erejét.

Lépésről lepésre, lassan haladva közeledett a célja felé. Lépcsőfokról lépcsőfokra gyűrte le magában a fizikai fájdalmat és a szellemi megrázkódtatást. A kín és a vágy zakkant kombinációját. Mindennél jobban vágyódott már a lakásába, ahol a biztonság és a nyugalom várta. Csak erre tudott gondolni. Ezt akarta hinni.

Remegő kezéből kiejtette a kulcscsomóját. Akár lehajolt, akár leguggolt volna érte, egyik mozdulat sem volt kellemes. De tudta, ha ezt az akadályt is sikeresen veszi, a célszalagon halad át. Inkább guggolt. A csípője jobban sajgott, mint a…

Mire mindkét zár megadta magát, alig állt a lábán. Szó szerint bedőlt az előterébe. Táskáját elhajította, hogy legalább megpróbáljon jól esni, ha lehet ilyet mondani. Belekapaszkodott a fürdőszoba ajtókeretébe. Két gyenge karjával beljebb húzta a testét, majd erős taszítással berúgta a bejárati ajtót. Az egyik zár automatikusan bekattant.

Felnézett, körbepillantott, fülelt. Semmi zaj, semmi nesz. Ekkor hagyta el magát annyira, hogy végre kitört belőle a keserves sírás.

Rázkódott a parkettán. Görcsbe rándult a gyomra és égtek a szemei. Ököllel ütötte a földet. Puha, bolyhos szőnyege csak nyelte magába a sós könnyeket és a nyálát, ami sírástól tátott száján folyt ki. Markolta a mellkasát, ahogy remegve fetrengett a földön. Fájt a teste, fájt a lelke. Szívében is hasító fájást érzett.

Valami véget ért. Valami, ami a régi önmaga volt. Hiába a néhány izgató pillanat, vagy a fájdalomért való könyörgés, nehogy elélvezzen, a lényeg nem változott.

A lényeg, amit az a férfi tett… attól még az volt, ami.

Siratta az éhség gondolatát. Siratta a döntést, hogy elinduljon a boltba. És még jobban siratta, hogy inkább nem halt meg. Végül már nem is ellenkezett, amikor a támadója tényleg…

De miért volt ennyire ismerős ez az idegen? És miért érzett bármit is helyesnek vele kapcsolatban?

Miért találta meg éppen őt ez az őrült?

Miért simogatta és ölelte úgy, mintha számítana neki? És az a csók…

A szőnyegen fekve motyogott. Ajkaival formálta a hiábavaló kérdések sorát, közben nyeldeste a könnyeit. Nem gondolta, hogy ez segíthet rajta, mégis kifordultak belőle az értelmetlen kérdések. Mást nem tehetett, minthogy kimondja őket.

Hiszen vigaszt semmi más nem nyújthatott.

2.

Suhanc utca, Meliton lakása

Meliton a saját lakásában tért magához.

Hasán feküdt, a padlón. Egyik keze a fürdőszobája küszöbén, másik a nappalijában. Ájultan egy whiskysüveget markolt.

Nyöszörögve emelte fel a fejét, hogy felmérje, tényleg otthon van a legénylakásában, vagy még mindig részegen fetreng valahol. Félig felnyitott szeme alól és sötét, bozontos haja mögül alig látott néhány homályos elemet. Aztán nyögve vette tudomásul: igen, hazaért.

Bár arra nem emlékezett, honnan és hogyan.

Kábultan próbálta magát négykézlábra nyomni. Egészen jól haladt… úgy az első harminc centiméteren. A kezében tartott üveg megcsúszott, karja keresztben kirohant alóla, oldala nagy erővel vágódott a padlónak. Hogy az a…! Újabb hörgéssel fordult hanyatt a földön, de legalább már ki bírta nyitni mindkét szemét.

Ez az ő plafonja. Felismerte az alaktalan, sárgás pacáról, amit egy mustáros felvágottal hagyott poénból. Mellette a törött csillár, amit rohadtul feleslegesnek tartott kicserélni, mivel senki sem jött hozzá. Meg különben is. Talán teljes joggal gondolhatta, hogy igazi szaralak.

Legyen a lakása is olyan.

Meliton ránézett a kiürült piásüvegre és nem hitte, hogy egyetlen üveg whiskytől ekkora képszakadása lett volna. Ekkor a bal csuklóján pihenő karkötőjére meredt.

Azt a kis borzalmat pár évvel ezelőtt találta valamelyik parkban. Egy fa tövében hevert gazdátlanul. Naná, hogy felvette a földről! Aztán fel is húzta. Jól nézett ki, ahogy a fényes golyók sorakoztak rajta. Azóta nem is tudja levenni a kezéről.

Mármint, tényleg nem.

Hamar rájött, hogy kristályokról van szó. Meliton gondolataiban sokszor megjelent, amint egyszerűen lehúzza a csuklójáról. Vagy elvágja a madzagot egy késsel, ollóval. Azt is elképzelte, ahogy a vonat kerekei alá dugja a karját, csak megszabaduljon tőle. Viszont bármikor a lehetőségek bármelyikéről fantáziált, valami történt, és elterelte a figyelmét.

Például ezúttal is, amikor a karját bámulta. Le kéne húznom. Várta, hogy elinduljon a másik keze. Csak odanyúlok és leveszem. Egyszerűen odanyúl, és akkor végre…

Kopp-kopp! Határozott, lassú kopogás hangzott fel. Meliton nem mozdult. Hallgatózott.

Néma csend.

Kopp-kopp-kopp! Ezúttal mégis lehet valaki az ajtó túloldalán?

– Ó, a fasssz… – nyögte hányingerrel küszködve. – Megyek már!

Alapból mély hangja szörnyen rekedten jött ki a torkán. Felnyomta magát erős karjával, majd hunyorogva kinyitotta az ajtót.

Senki.

Kilépett. Csak a keretbe támaszkodva sikerült megállnia. Szemeit megdörzsölte, próbálta élesíteni a látását. De senki. Se a lakása előtt, se az emeleten. Még csak egy pisszenést se hallott az egész lépcsőházban.

Kikészült testét tartó karjára sandított. A karkötőn mintha megcsillantak volna a kristályok. Úgy érezte, valahányszor a kövek leválasztásán elmélkedik, a golyócskák kinevetik őt. Ahogy ezúttal is. Csíz, te idióta!

Talán annyira magányos, hogy képzeletbeli barátot teremtett?

Meliton a konyhába támolygott. Lehúzott pár korty vizet egy eldobható műanyag pohárból, majd a kuka mellé hajította. A földön mindenféle szemét gyűlt kupacba. Illett a lehangoló helyiséghez.

Utána a nappalijába ment, és háttal beleroskadt a vajszínű, kopott műbőr kanapéba. Egyik karjával alátámasztotta a fejét, másikkal sajgó halántékát dörzsölgette. Próbálta felidézni, merre járt és mit csinált az este. Vagy éjjel. Mennyi az idő egyáltalán?

Négy órát mutatott a falióra. Az már hajnal. Vagyis rohadtul korai reggel. Az ördögbe! Merre járhatott? Hiába gondolkodott, egyetlen kép, egyetlen büdös, halvány mozzanat sem ugrott be neki.

Újra feltápászkodott. Majd a zuhany alatt megpróbál emlékezni, miközben megszabadul a karját foltokban belepő, ragacsos kosztól. Ekkor szúrt bele valami a combjába.

Meliton a zsebéhez nyúlt. Vajon miféle cuccot tehetett el? A zsebébe tolta a kezét, aztán – aúúú! – azzal a lendülettel ki is rántotta. Hirtelen olyan éles szúrást érzett a körme alatt, mintha szálka fúródott volna belé. Olyan hangosan és hosszan káromkodott, hogy a porcicák valósággal százfelé futottak.

Totál tompa agyának ez maga volt a trombitás ébresztő, a csendes hajnalban a vijjogó sziréna. Egy pillanat alatt bezsongtak az idegei. Sziszegve rázta meg a kezét. Ujjbegyére nézett, de semmit sem látott rajta. Megint a zsebébe nyúlt, ezúttal azonban semmi sem szúrta meg.

De amikor kihúzta a kezét…

Meliton megszédült. Nagyokat pislogva zuhant vissza a kanapénak nevezett, kiöregedett bútordarabra. Mire újra az ujjára nézett, már egészen más látvány fogadta. Mindkét kezét friss vér borította. Rémülten forgatta meg kézfejét, nem akarta elhinni, amit lát. Mi a pokol? A csuklójáig vér borította. Lehetetlen! Szeme kikerekedett, légzése felgyorsult.

A fürdőbe rohant. Útközben majdnem elvágódott a szanaszét hagyott ruhákban és szemétben.

A víz kicsapott a mosdókagylóból, a felpattogzott bútorlapot és a repedezett mosdókagyló peremét is összevérezte. Mindent összefröcskölt, amit csak elért. Szinte letépte magáról a pólóját, hogy azzal próbálja letörölni a kezét és a környezetét.

Ekkor pillantott fel. Úgy megdöbbent, mintha nem számított volna arra, hogy a saját tükörképét látja meghasadt tükrében. Csakhogy ő maga volt az. Meliton bámult vissza rá. A saját rémült arckifejezését nézte. És abban a pillanatban valóban úgy is érezte magát. Rémültnek, mert látott valamit.

Mély levegőt vett. Elment az eszem… Szorosan behunyta a szemét, próbált nyugalmat erőszakolni üvöltő idegeire. Mikor újra belebámult saját sötét szemébe, már tudta.

Ez nem volt valóság.

A mosdókagyló tiszta, a repedéseiben sem gyűlt fel a vöröslő vér. A bútorlap a megszokott megsárgult-fehér, és a körmei sem véresek. A pólója vizes ugyan, de nem csöpögött belőle híg, piros lé a linóleumpadlóra.

Elzárta az ömlő vizet. Karjával előrenyújtózott, hátsóját az ellenkező irányba tolta. Homorított, majd domborított a hátával. Izmai görcsben álltak. Nagyot fújt, aztán megrázta a fejét. Őrület! Mindenképpen kell neki pia, hogy ezen túltegye magát. Igen, muszáj valamit innia.

De előbb letusol.

Minden egyes ruháját ingerülten hajította a sarokba. Cifra káromkodással kísérte a vetkőzését. Kiropogtatta izmos karjait, és csinált néhány guggolást. Aztán megnyitotta a zuhanyt. Borostás arcát végigsimította párszor, ujjaival beleszántott sötét göndör hajába, mintha fésülködne. Elgondolkodva lépett be a zubogó langyos víz alá.

Ez az egész komolyan megdöbbentette.

A vér, és az a pillanatnyi látomás. A vízió, ami akkor jelent meg előtte, amikor a nappaliban állva megszédült. Képzelte? Esetleg emlék volt? Egy karcsú test, szorosan tartva két nagy keze közt. Inkább csak emlék. Hiszen bőven volt miből merítenie az agyának.

Valóban megdöbbentette, de csak a túl sok vér. Sokféle jelzővel illethetné a társadalom, de amit biztosan nem fogadna el, az a szadista. Bizony, Meliton olyan, amilyen, csakhogy nem bírta a felesleges vérontást.

Sok durvasághoz szokott. Főként azért, mert elég sok durvaságot követett el ő maga. Például, erőszakolt már nőt. Ezért hitte, hogy amit látott, emlék volt.

Minél jobban ellenkeztek, Meliton annál jobban élvezte. De az aktussal járó kellemetlenségeken kívül máshogyan sosem bántalmazott egyetlen tyúkot sem. Soha.

Hajtotta őt a beteges birtoklási vágy. A kéjes gyönyört űzte, amit a feszülten szűk nyílások okoztak neki. De ennél tovább nem jutott még. Nem szabdalta össze őket, nem végzett velük. És mindig gondoskodott róla, hogy kilétét homály fedje.

Az első alkalom középiskolás korában történt.

Végzős volt. A focicsapat tagjaként valamelyik főiskola első évfolyamos csapatával játszottak barátságos mérkőzést. Nem tudta a nevüket, mert tényleg nem érdekelte. Csak a győzelem számított. És persze a csapattal jöttek a cuki cica-macák is, a szurkolólányok.

Meliton sármos, helyes srác volt. Tanulással nem nagyon vesztegette az idejét, helyette inkább edzőterembe járt. Az edzőjének egyik konditermében ingyen használhatott mindent, de csak amíg nem csinált balhét. Ez volt az egyetlen feltétel. És ő tartotta is magát.

Reggel, este. Futópad, súlyemelés, súlyzózás, felülések. Még személyi edzője is akadt időnként, mert az odajáró testépítők lehetőséget láttak benne, ezért felváltva látták el tanácsokkal, és segítették az edzésekben.

De Melitonnak már akkor is máson járt az esze.

Azon egyszerű okból akart izmos, erős férfi lenni, hogy bárkit lenyűgözzön. Hogy bármelyik nőt meghódíthassa. Egész eddigi életében ez volt az egyetlen célja, amit – szerinte – el is ért.

Amikor a tükörbe nézett, nem egy átlagos, százkilencvenöt centi magas alakot látott. Széles vállát, izmos testét és domborúra kidolgozott mellizmait is. Hasán a kockák olyan szabályosak voltak, hogy egy vak is láthatta őket. Feszes feneke íves combizmaiban teljesedett ki igazán. Ehhez párosult természet adta bronzos bőre, vállát verdeső fekete haja és sötét szeme.

Tagadhatatlanul a hiúság tökéletes mintapéldánya. Felszabadultabb perceiben néha még kacsint is magának a tükörben. Elhitte, hogy bárkit megkaphat. Hogy neki minden jár, ami egy ilyen férfinak járhat, ha nőkről van szó.

Mostani megjelenésétől még messze állt, amikor végzős volt, de a többi, vele egykorú sráccal szemben viszont jókora előnnyel indult már akkor. Ezért is figyeltek fel rá a fősulis „bulák”.

Meliton azonban csak egyetlen lányt nézett ki magának, aki természetesen pont nem vett róla tudomást. Hogy máshogy is történhetett volna? A lány a focicsapat kapitányának a barátnője volt. Ki másé? Egy kedves lány, aki nem foglalkozott más srácokkal. Akkor együtt járt egy olyan fiúval, „aki mellett más nem rúghat labdába”. Ezt pontosan így mondta Melitonnak, amikor határozottan utasította vissza a félmeztelen test közeledését.

Vesztére.

Meliton ekkor érezte először az őrült késztetést, hogy nem adhatja fel. Ha nem kapja meg önként… hát elveszi.

3.

Vadalmafa utca, Hedda lakása

Hedda ajtócsapódásra riadt fel.

Rémülten kutatta, hol van és honnan hallhatta a fenyegető zajt. Amikor rájött, hogy otthon fekszik, a biztonság érzése öntötte el. Megnyugodott, aztán felrémlettek az este eseményei.

Érzései ezúttal némán csapongtak.

Elaludt az előszoba bolyhos szőnyegén, miközben kisírta magából a trauma első hullámát. Felpillantott az őrjítően hangosan zakatoló faliórára. Hajnali négyet mutatott talán a két mutató, bár elég homályosan látta csak. Még mindig a földön feküdt, és ugyanúgy mocskosnak érezte magát. Nem zuhanyozott le, ahogy képzelte a hazaérkezéskor.

Könnyed mozdulattal próbált feltápászkodni, de nyomban fájdalom nyilallt a csípőjébe. Felszisszent, miközben összerándult a szúró, égő érzéstől. Amikor végre enyhült, térdre nyomta magát, majd az ajtó kilincsébe kapaszkodva felállt. Erősebbnek érezte magát, a karja ennek ellenére enyhén remegett. Mozgása közben úgy nyögött, akár egy öregasszony a nehéz kerti munkával töltött nap után.

Az állással nem akadt gondja, bár erősen szédült. A fürdőszobában felkapcsolta a világítást, majd azonnal megmarkolta a fehér mosdó szélét, hogy bebiztosítsa magát. A süllyesztett tükörben sajnos tényleg a saját arcát látta. Nem álmodta, hogy valaki megtámadta őt. Nem, sajnos nem egy újabb rémálmot élt át. A rohadt életbe! Keserűen ingatta a fejét.

Tekintete a csípőjén pirosló sebekre tévedt. Amint egyben látta az egész képet, azonnal rájött, mi okozhatta, bár azt nem értette, hogyan. Elöl négy, hátul egyetlen hold alakú sebhelyet látott. A másik oldalon is volt, pontosan ugyanúgy.

Tényleg olyan, mintha a férfi két kezének körmei vájtak volna a bőrébe. Megnyomkodta a sebeket. Fájdalmas szúrás rázta meg a lábait. Egészen mélyek lehetnek. De hogyan? Az idegen körmei kifejezetten rövidek voltak. Ezek a nyomok meg… mintha karmai lettek volna.

Az eset… A maga kegyetlenségével és meghökkentő izgalmával… Hedda azonnal elszégyellte magát. Rájött, hogy képes lenne még ebben is meglátni a jót. Mert a szörnyű fájdalom mellett még mindig emlékszik a férfi illatára. Ahogy az érintéseire és az ölelésére is. A csókjáról és kemény lökéseiről nem is beszélve.

Egek! Micsoda mazo-ribanc gondolatok!

Végre öklendezve markolta a fehér porcelán vécécsésze peremét. Az érzelmek és a fájdalom mindent kiüríttettek a gyomrából.

Az erőszak napjának délutánján egy versen mélázott el. Fordítás közben melankolikus gondolatok ébredtek benne, amik elől inkább az alvásba menekült.

Ha nem olvasta volna éppen azt a verset és nem alszik el, talán nem lyukad ki ott és akkor. Ott, ahol már számtalanszor elhaladt, éppen akkor, amikor ez az őrült férfi kivetette hálóját.

Mi lett volna, ha…?

Heddában feltámadt a düh. Sértett szívével ölelte magához ezt a végre valóságos érzést. Tényleg magát hibáztatta? Képes volt egyetlen pillanatig is a saját cselekedeteiben keresni a hibát? Na nem! De nem ám! Nem tehetett róla, hogy léteznek ilyen férgek a világon. Bántották őt, nem is akárhogyan. Egyszerűen nem engedhette meg, hogy saját magát hibáztassa érte!

Leöblítette a vécét, amivel jelképesen eltüntette elfogadhatatlan gondolatait is.

Émelyegve húzta le magáról a ruhákat, amik olyanok voltak, mint az övéi, de mégsem lehettek ugyanazok. Egytől egyig a szemetesbe hajította, aztán kapaszkodva lépett a zuhanyfülkébe.

Nyögve pattant fel a szeme, de nem rántotta félre a vízsugarat, ami jéghidegen folyta körbe meggyötört testét. A csípőjén keletkezett apró sebeknek jólesett a hideg víz. Enyhén csípte, miközben leoldotta körülötte a rászáradt vért.

A víz lassan melegedett. Ami eddig kellemesnek bizonyult feldörzsölt melleire és vállaira nézve, már inkább fájdalmat okozott. Felszisszent, amikor felhorzsolt bőrén végigfolyt a meleg víz. A csapot visszaállította hűvösre. A langyos jobb volt, attól nem fájtak a sejtjei.

Talán mára elég a fájdalomból.

Hedda lehajtott fejjel állt a vízsugár alatt. Mélyeket lélegzett, a szeme égett. Tudta, hogy sír. Az arcára csorgott a víz, ezért nem érezte a könnyeit. De ő tudta. Rá akarta venni az agyát, hogy könnyeivel ürítse ki magából a megélt emlékeket. Akarta, hogy minden fénylő vízcsepp mossa le róla a férfi ujjainak és sötét mozdulatainak nyomát.

Még azokat is, amiket élvezett.

Csak állt, és halkan sírt. Vörös hajának hullámai elnehezedve tapadtak az arcára. Várta, hogy könnyebb lesz. Könnyebb lesz a testi fájdalom, halványul a lelki gyötrelem, és a kételyei is eltűnnek. De nem érzett változást. És tudta jól, miért nem. Mi van velem?

Kinek kellene dupla dózis dilibogyó mára?

Megmarkolta a vanília- és kókuszillatú tusfürdőjét. Remélte, hogy ezzel kiveri fejéből azt a bizonyos finom fűszereset. Azt az… illatot… Hedda teste lüktetni kezdett már a gondolattól is. Csípője megvonaglott, az illat emlékére kéjes izgalommal reagált.

Nem éppen úgy, ahogy azt elvárnák az ember lányától.

Az éles felismeréstől és saját, tébolyult vágyaitól annyira megijedt, hogy hátrahőkölt. Fejét a csempébe ütötte. Amikor hajára nyúlt, kis púpot érzett. Káromkodott egy sort.

Még a sikátorban a falnak vágta a fejét, miután az álmaiból ismert szempár nézett le rá. Biztosan ettől nőtt oda az a búb. Hiszen nem hitte el, amit látott. Nem hihette! Az lehetetlen – csitítgatta magát, miközben a vizes, krémszínű burkolaton lecsúsztatta a hátát, hogy leülhessen az aljára. Féloldalas pózban találta meg a megfelelő pontot, így töltött el legalább húsz percet. Csak az számított, hogy a víz mosson le róla minden fájdalmat. Minden szagot, érintést, gondolatot – és főleg a vágyat. Az utolsó undorító szikrát is, hogy ez valahol mélyen imponált neki.

Mi ütött belé? Mi a francot gondol, hogy képes a testi vágyával fedezni a férfit? A rohadt életbe! Kis idő elteltével már nem is fájdalmat érzett, hanem ismét dühöt. Igazi dühöt, hogy ennyire hülye hogyan is lehet.

Elég ebből!

Hedda felnyomta magát. Elzárta a vizet, óvatosan megtörölközött, majd lábujjhegyen áttipegett a hálószobájába. Leült az ágy szélére, de abban a pillanatban fel is pattant.

Hogyan felejthette el, hogy nem képes ülni? Hát hogyan? Úgy, hogy még mindig nem hagyta nyugodni a gondolat, miszerint szemernyit is élvezte a kegyetlen estét.

Perverz gondolatai nyomán ismét elsírta magát. Ez az érzés csupán egy pillanatig tartott, mert azonnal eltűnt épelméjűségének gondolata. Hirtelen ötletből akkora pofont adott magának, hogy utána bocsánatot kért érte.

Megőrülök!

Krepp ágyneműje kellemesen burkolta be sérült testét. Szorosan maga köré csavarta a vastag paplant, annak ellenére, hogy a lakásban legalább huszonöt fok volt. Remegett, a hideg futkosott rajta.

Lelki szemei előtt sokszor megjelent a rideg sikátor. Bőrén érezte a hideget, félte a sötétséget, ami körbevette. Egy idegen lefogta őt. Lefogta a rohadék, aztán… körbefonta erős karjaival és… finoman ízlelte a bőrét. Ujjaival cirógatta a…

Gondolatai zavarttá váltak. Agyát újra elöntötte a düh. Hiszen minden kedvesnek vélt mozdulatot követően végül jóóól megdugta!

Ingerülten sorozta öklével a párnáját, közben olyan hévvel kiáltott fel, hogy azt hitte, valaki ijedten kirohan a szobájából. Hirtelen néma csend vette körül. A hűtő zizegése, kintről beszűrődő csattanás. És sötétség.

Talán már hajnalodott, amikor nem sokkal korábban jött ki a zuhany alól. Nem érdekelte. Csendesen pityeregve, túlságosan heves szívveréssel merült végül álomba. Ezúttal az ágyában. Az álomvilágba lépve csak remélhette, hogy vigaszra lel. Vágyta a nyugodt képeket, vágyta, hogy ezúttal ne lássa a szokásos lázálmát. Nem erre volt szüksége. Cseppet sem.

Csakhogy gyakran a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy szeretnénk.

Bár a lényeg jócskán megváltozott Hedda álmában, a szereplők maradtak. Hófehér, csipkés hálóingben feküdt egy ágyon. Fekete és fehér hollómaszkos alakok várakoztak az ágy két sarkánál, őt bámulták.

Őrt álltak.

Keze és lába szabad volt, mégsem tudta magához húzni, elméjét furcsa kábulat uralta, amitől épphogy éber maradt. Hullámzó homály vette körül, mintha ringatózó illúzió volna. A kép néha kiélesedett, de a lényeg rejtve maradt. Apró neszek visszhangzottak.

Feje alatt puha párna, testét fekete selyem ágynemű ölelte. Vörös rózsák vették körbe a végtelen teret, amíg a szeme ellátott. A távolból zsanérok nyikorgása, tenger hullámainak morajlása hallatszott. Ám se falat, se tetőt nem látott.

Nehéz léptek tompa közeledtére figyelt fel. Körülötte vaskos gyertyák kövér lángra lobbantak. Egyre közelebbről hallotta a dübörgést, a rózsák megremegtek a lépések erejétől.

Nem tudta pontosan, miért, ahogyan azt sem, honnan, mégis érezte: egyetlen céllal létezik. Ha elérkezik az idő, át kell adja magát. A testét és a lelkét is. Ezért él.

És a lény végre… megérkezett.

4.

Ő nem fedi fel magát a lány előtt.

Csupán a kapcsolatfelvételhez érkezett még el az idő. Ennél többet nem akart elárulni a remegő lánynak. Az estén történtek után azonban tudni akarta, teremtett lénye hogyan fogadta első találkozásukat.

Ő ott állt a vörös rózsák tengerében. Végre két szemével láthatta a lányt a házában, az ágyában. A földjén, ahol Ő az egyetlen Úr.

A lány teste jól láthatóan máris görcsben állt. Vágyódása tagadhatatlan. Kényszerítette, hogy hunyja be a szemét. Így is tudhatja, hogy Ő megőrül bőre melegéért, teste ízéért, ajkának édes csókjáért.

Legfőképpen méhének gyümölcséért.

Ő az ágy mellé lépett. Közeledtére a rózsák félrehúzódtak az útjából. Fekete bőrnadrágján megcsillantak a gyertyák lobogó fényei, nehéz palástja hosszan nyúlt hátrafelé. Magas termete, izmoktól duzzadó teste és hosszú, éjfekete haja csupán az illúzió része. Lénye egyelőre a halandók korlátozott elméjével él. Óvatosnak kell lennie a valóság feltárásával.

Felsőtestét és arcának mindkét oldalát rúnák borították. Ezek a jelképek vele születtek, testet öltve mindig láthatóak rajta. A Legfőbb Teremtőre utaló jelek ezek, melyeket akkor kapott, amikor életre hívta a káoszból. Feladata a rend fenntartása, élők és holtak között. Most pedig elérkezett az idő, hogy hatalmát kiterjessze. A játszma már javában tart.

Az utolsó szint azonban múlt éjjel kezdődött.

Ha Ő egyszerű halandó lenne, képtelen volna uralkodni magán. A látvány… Az érett nő látványa… Izzó teste, a mozdulatai… Egyetlen férfi sem lenne képes visszafogni állati természetét, hogy ott, abban a pillanatban ne tegye magáévá. Csakhogy a helyzet merőben mást kíván.

Sem halandók, sem céltalan kefélés.

Csak a rítus és csak a cél létezik.

– Íme, végre itt vagyunk. – Mélyen búgó hangja önelégülten zengett a végtelen térben.

Karjait széttárva villanásnyi képeket küldött teremténye elméjébe. Bódult állapotát tetézte saját dimenziójának látványával.

– Ez nem a valóság, tündérem. Álmodsz csupán. Így mégis találkozhatsz velem.

A lány ajka némán mozgott, mintha beszélni próbálna. Halandó lévén azonban, képtelen volt megszólalni a jelenlétében. Csakhogy a teremtményeként Ő mégis akarta. Az egyetlen halandó, aki megteheti.

– Segíts rajtam, kérlek! – nyöszörögte kábán. Hangja alig volt több távoli visszhangnál.

– Félsz tőlem talán? – Ő tudta, hogy mind fél, ki találkozik vele. Szemét összehúzva bámulta a testet. Mégis miért lenne más ez a lány? Várhat többet tőle?

– Nem félek.

– Valóban? – Ő meglepve vonta fel a szemöldökét. – Akkor hát?

– Szabadíts meg… – megérintette csípőjét elcsúfító sebeit – … ezektől.

– Fájdalmat okoztam neked? – Hangja nem tükrözött megbánást, nem is érzett ilyesmit. Csupán ismerkedett a lány testével és gondolatival.

– Igen – lehelte elhalón a lány, aki még mindig a vágy tüzében égett.

Kezével magát simogatta. Úgy érintette domborulatait, mintha először fedezné fel, micsoda csípője, csodás hasa és kerek mellei vannak. Mellbimbói megkeményedve keresték a kiutat a vékony csipke alól.

– Legyen hát! Meggyógyítalak.

Ő leoldotta magáról a végtelen palástot, majd a lány fölé ereszkedett. Két lába közé helyezkedett, hogy ezzel is uralkodhasson felette. Ezért sem csókolta meg. A csók nem tükrözi a szándékát. Karját mozdulatlanságba parancsolta, csupán széttárt lábait mozgathatta.

Vastag ajkaival végigsimította az arcát, a szemét és az álla vonalát. Nyakának puha bőrét nyaldosva máris vérét vette volna, hiszen érezte ereiben az éltető erő vágtáját, pulzusának dübörgését. Korai még!

Haladt tovább lefelé.

A hálóing egyik vékony pántját lassan lecsúsztatta a vállán, perzselő leheletével követte az anyag útját. Majd ugyanígy tett a másik oldalon is. Végigcsókolta a lágy bőrt a kulcscsont vonalában, nyelve hegyével minden kis gödröcskét kiismert.

Ujjbegyét épp csak beleakasztva a csipke anyagba, a felsőrészt lassacskán még lejjebb húzta. Éles karmaival akaratlanul is elvágott néhány szálat az anyagból. Tündérének melle előbukkant a leheletvékony anyag alól. Kéjesen felnyögött, remegett a vágytól. Lábait még nagyobb terpeszre nyitotta.

A lány akarta az Ő csókját, akarta az érintését. Kétség sem férhetett hozzá.

Nyelve hegyével megérintette csúcsosodó mellbimbóját. Ajkai közé vette a kemény gombot, és finoman szívni kezdte. A lány teste megfeszült, törzse vágytól domborodott. Kemény, izmos mellkasához simult.

A lánynak ez nem arról szólt, mint Őneki. Honnan is tudhatná… Ráadásul ember, akit nagyrészt testének vágyai irányítanak. Ezért élvezhette a szerepét. De nem is baj. Egyelőre.

Hadd higgye csak, hogy ez róla szól.

Ő feltérdelt a lány előtt és a sarkára ült. Kezeit teremtményének térdeire helyezte, ujjait a ruha aljába akasztotta. Lassan elkezdte felfelé tolni a fehér anyagot. Hatalmas tenyere magába szívta a halandó lány bőrének bársonyosságát, és felmérte combjának finomságát. Amikor a ruha már eléggé felcsúszott, feltárult az apró, vörös pihék borította szeméremdomb. A nagyajkak között megcsillant a nedvesség.

Egyszerre nyögtek fel.

És ettől nem a lány döbbent meg.

Ő azonnal magára parancsolt, fegyelemre intette gondolatait. Nem engedheti meg, hogy célját szem elől tévessze!

Ekkor a lány feljebb húzta a lábait. Mozdulata közben terpeszét még szélesebbre tárta. Akarta az idegent.

Ő nem gondolta, hogy valamikor majd csodálattal és vággyal tekint bármely élőlényre. Ezúttal mégis megmozdult benne valami. Érzését azonban se beazonosítani nem kívánta, se megtartani. Csírájában elfojtotta.

Csókokkal borította a lány csípőjét. Sorra vette a félhold alakú sebhelyeket, azután perzselő lehelettel köszöntötte combjának belső oldalát. Érintés útján korábban érzékelte, hogy bőre bársonyos és meleg. Ám ezúttal, mikor megérezte illatát és bőrének ízét… Hozzám méltót alkottam!

Egészen közel hajolt a lüktető, szaftos ajkakhoz. A lány ölének illata úgy csalogatta magához, akár egy csepp édes lekvár az eltévedt darazsat. Ám ezúttal ez nem fért bele. Csupán egy meleg csókot lehelt a duzzadó csiklóra. Ettől a lány hangosan nyögdécselni kezdett.

El kell engednem! Mintha küzdenie kellett volna valami ellen. Valami ellen, ami saját bensőjében bukkant fel.

Ő újból kiválasztottjának arcához hajolt. Megengedte, hogy kinyissa a szemét, így láthatta, kiben kell bíznia és hinnie. Hogy ne felejtse el, kit kell keresnie mindenben és mindenkiben. Hozzám tartozol! A lány is biztosan érezte közöttük a kapcsolatot. Csupán erősítenie kellett benne a hitet.

Mielőtt visszaengedte volna a valóságba, hosszú nyelvével megnyalintotta alig észrevehetően hegyes fülecskéjét. Végül negédesen súgta neki:

– Higgy bennem, tündérem!

5.

Kristályvölgytől délnyugatra, tizenkét kilométerre a város utolsó házától, Lasrach-birtok

Luna alig állt a lábán.

Jelen pillanatban is támaszkodott az erkélye előtt, tenyerével az ajtókeret stabilitását ellenőrizte. A friss levegő miatt azonban egyre jobban érezte magát.

Bár a Litha, azaz a nyári napforduló kelta-wicca ünnepe két napja véget ért, még mindig fáradtnak és másnaposnak érezte magát, pedig ivott a nagyija gyógynövényes főzetéből is. De legalább már nem úgy szédült, mintha egy hatalmas propeller lapátjára kötözték volna, amit valaki újra és újra megpörgetett.

Ébredező tekintettel fürkészte a kerti virágokat, majd újabb mély levegőt vett.

Ezt az egyetlen dolgot nem szerette csak az ünnepekben, hogy mindig ennyit kellett innia az édes borokból. És igen, kellett. Az, hogy egész éjszakán át fent volt, táncolt és beszélgetett, semmiség.

De a borok! Ahh… istenek!

A szülei szerint illetlenségnek számított, ha nem ivott a mellé szegülő rokonokkal és beszélgetett velük legalább öt percet. A családja pedig határozottan nagynak számított.

Luna ezt a részt mindig kihagyta a telefonbeszélgetésekből, amikor legjobb barátnőjével, Heddával beszélt. A tegnapi csevejben sem említette neki, pedig közben egyszer még öklendezett is. Sikerült a telefont megfelelő távolságra eltartania, ezért tudta eltitkolni.

Nem mintha baj lenne, ha a barátnője megtudná, mégsem sajnáltatta magát feleslegesen. Inkább büszkén összefogta a haját, és hányt. Tisztességgel, egyedül. De a nehezén tegnap már túlesett. Így maradt a kellemes, lebegő érzés és a kábult agy.

Száll a boszi, repül, repül…

Luna egy megközelítőleg húszhektáros magánbirtokon ünnepelt a családjával. A hatalmas terület legnagyobb részét szándékosan ültetett erdőgyűrű vette körül. A kastély és a fák között kisebb-nagyobb konyhakertek, egy mesterséges tó és hatalmas medence feküdt. Együttesen minden fa, bokor és vízfelület körbevette az épületet.

Szökőkutas park, cirádás oszlopok, csúcsos tornyok és márvány kijutott bőven. Családja azonban egyszerű emberekből állt, nem elkényeztetett kis fruskákból és úri ficsúrokból. A kastély évszázadok óta öröklődött.

Luna szobájából két jól megmunkált konyhakertre és a mellette elterülő pár négyzetméternyi levendulaültetvényre nyílt a csodálatos kilátás. Ezt a szülei telepítették a huszadik születésnapjára, mert második névnek ezt választotta magának. Levendula.

Luna Lavender Lasrach.

Ha olyankor állt ki a balkonra, amikor a szél a megfelelő irányból fújt, érezhette a levendulák mindent betöltő illatát, ami gyakran órákig is megmaradt a helyiségben.

Sóhajtva lépett el a hatalmas erkélyajtótól, hogy nekilásson a készülődésnek. Éhes és szomjas volt. Ideje neki is csatlakoznia a még kastélyban tartózkodó családtagjaihoz. Reggel nyolckor már biztosan nyüzsögtek az étkezőben, a konyhában közben talán el is kezdték az előkészületeket az ebédhez. Ha csupán a família harmada maradt, akkor is közel ötven embernek kellett ételt készíteni.

Rendbe szedte magát az antik, aranyozott szegéllyel keretezett tükre előtt. Saját lakosztályának fürdőszobájában foglalta el az egyik egész falat. A fürdő alapból modern berendezésű volt, de a túlnyomóan fehér burkolatot a bordó és fényes bronz díszcsíkok, valamint a fekete porcelán kagylók mégis a gót stílus felé húzták. Ezért ez a már-már kopott tükör ezerszázalékosan is passzolt oda, ahová Luna akarta.

Kibontotta alvás közben szétcsúszott vékony hajfonatát, hogy újra befonja. Gesztenyebarna haját legalább nyolc ilyen hajfonat és még néhány színes fürt díszítette. Összefogta dús sörényének felső részét, hátul kis kontyba csavarta, majd áttűzte egy evőpálcikával. Ezután rendszerint megannyi láthatatlan hajszálat kellett kiszabadítania a fülcimpájában sorakozó kis ezüstkarikák közül. Ádáz tekintettel tekergette és húzogatta a vékonyka szálakat. Ó, az istenekre! Hihetetlen, mennyire bele tudnak gabalyodni a kis láthatatlan izék!

Pillanatnyi bosszankodása után megigazította csipkés felsőjét és meglebegtette térdig érő szoknyáját. Megint csupa feketébe öltözött, ezért beleugrott az egyik tarkagyöngyös papucsába. Azonnal színesebb lett.

Mogyoróbarna szemei, hosszúkás arca és szeplős orra elegendők voltak számára, hogy szépnek, de ne gyönyörűnek tartsa magát. Ennél többre nem is vágyott. Főleg, amióta orrába betetette a vékony ezüstkarikát, amit annyira szeretett. Úgy döntött, nem középre szúratja, mint a bikáknak, hanem orrának bal oldalába, hogy a vékony kis fém teljesen a porcra simuljon. Imádta!

Valamiért erotikusnak találta. Bár nem segített rajta, hogy ezt eddig egy férfi sem erősítette meg. Itt megjegyezné, hogy ez nem az ő hibája! Ha a pasik furának tartják, az nem az ő problémája.

Méretes baldachinos ágya a szoba közepén állt. Végigfuttatta ujjait a lágy szatén és a merev tüll anyagokon, miközben elhaladt mellette. A kékes levendulaárnyalat szemet nyugtatóan tűnt ki a sötétbarna, tölgyfából faragott ágylábak közül.

Az ágyát ezúttal fehér, bolyhos ágytakaróval takarta le. Nagyon szerette a bolyhos, puha anyagokat, főleg, ha az ujjait elmeríthette a lágyságukban. Kifejezetten élvezte, amikor ujjbegyeivel érezhette a finom siklást, a csiklandós súrlódást.

Egyszer órákig simogatott egy új plüss díszpárnát, miközben filmmaratont tartottak Heddával. Aztán persze hazavihette, megkapta ajándékba. Micsoda apró öröm volt! Erre az emlékre ismét elmosolyodott.

Luna dudorászva tárta ki szobájának vaskos tölgyfaajtaját. Orrát azonnal megcirógatta a reggeli ételek illatkavalkádja. Utolsó pillantást vetett antik fésülködőasztalára, a hatalmas fotelban heverésző boci-mintás macskára, majd elindult a hangok irányába.

Pontosan huszonkettő lépést tett meg a folyosón, végig a hosszú szőnyegen, amely sötétkék háttérrel a sárga Napot és az ezüst Holdat ábrázolta. A folyosón két oldalt összesen négy ajtót elhagyva – amelyek négy vendégszobát rejtettek – elért a földszintre vezető csigalépcsőhöz.

Ha bárki leért az utolsó lépcsőfokra, mindenki számára jelezte a közeledtét, ugyanis ez a bizonyos fok volt az egyetlen az egész lépcsősorban, ami nyikorgott. Az ovális teremben kialakított étkezőben jól hallhatóan csendült fel az apró nesz.

Luna valójában nagyon szerette, amikor a családja összegyűlik az ünnepeken. Ilyenkor nem csupán a szűk kör, hanem minden tag megjelent ezen a generációról generációra öröklődő birtokon, és együtt mulattak. Annyian voltak, hogy lakodalomnak is beillett a mulatozás. Örültek a családi szeretetnek, tisztelegtek a természet és az istenek előtt, illetve emlékeztek megtért halottaikra.

És persze mindenre ittak.

Csing-csing! Az istenekre! Fenékig!

– Szép reggelt mindenkinek! – kiáltotta, hogy túlharsogja az élet zaját.

Nem számított ekkora létszámra, de örült, hogy a legtöbben a házban voltak még. A nyári melegben már a reggel is kellemesen langyos volt, az enyhe szél finoman lobogtatta a vékony fehér függönyöket a kitárt teraszajtók előtt.

– Szia!

– Szia, Luna!

– Hahó, Luna!

– Szép reggelt, Luna! – érkezett egyszerre sok-sok szájból az üdvözlés.

A két húszszemélyes, tojás alakú tölgyfaasztalt elszórtan ülték körbe a rokonok, akik nagyban fogyasztották a reggelit. A világos csipketerítőt valósággal ellepte az étel és a frissen szedett kerti- és vadvirágokkal teli üvegvázák. Zsemle, kalács, briós, vaj, lekvár, méz, narancslé, főtt tojás, sonka és megannyi finomságtól roskadozott az erős asztal.

Gyerekek futkároztak a felnőttek körül, akik közül néhányan kirohantak a nyitott hátsó ajtón, majd más gyerekek futottak be helyettük. Minden bizonnyal a játszótéren bandáztak. Ha eszükbe jutott, hogy éhesek, bejöttek néhány falatért, aztán visszatértek a mókához.

Nem csak az asztalnál, hanem a déli fekvésű teraszon is üldögéltek még felnőttek. Vagy épp feküdtek páran, és itták a kávéjukat, mellette szivarra vagy pipára gyújtottak.

A nevetések és a beszédek hangjai egyetlen mélyen morajló örvénybe fonódtak össze. Luna magába szívta az érzést, majd elégedetten sóhajtva raktározta el magában.

Ilyen, amikor minden tökéletes, és az ember biztosan tudja, hogy jó helyen van. Nem véletlenül hangoztatják folyton az örök igazságot: a család a tűz, de az egyén csak parázs.

Csak együtt igazán erős a család.

Luna jókedvűen vette a konyha felé az irányt. Sejtette, hogy az anyukája és a nagymamája is ott lesznek. Kikerülte a világos márványoszlopokat, rápillantott valamelyik felmenőjének magasan lógó portréjára, és visszamosolygott az aranyozott, bonyolult mintákban futó díszítéseken megcsillanó napfényre.

És jól gondolta.

Az anyukája már az ebédre szánt kenyér tésztáját dagasztotta. Luna tőle örökölte gesztenyebarna hajszínét, kedves és szép arcvonásait, valamint karakán habitusát. Az apukája annak ellenére mosogatott, hogy két szekrénnyel arrébb a mosogatógép üresen várta a munkát. Közben folyamatosan vicceket mesélt. Luna tőle a magasságát, jellegzetes, hullámzó járását és túlzott empatikus képességét kapta meg a gének által.

A nagymamája is velük dolgozott.

Mindhárman éppen nagyot nevettek, amikor belépett a jókora konyhába. A fényes, hófehér ajtók világítottak a csodás nyári napfényben a rozsdamentes konyhagépek között.

Nagymamája a hátsó ajtó mellett ült, egy alacsony széken. Körülötte sárgarépa, burgonya és fokhagyma terült el, különböző méretű fonott vesszőkosarakban. Ölében a KOMPOSZT feliratú zöld lavórban gyűlt a hámozott héj. Ezúttal is ő készítette elő a zöldségeket a leveshez és a főételhez.

Luna egyetlen konyhalányt sem látott.

Még mindig csak állt az ajtóban. Bambán belefeledkezett az idillbe, nem is szólalt meg azonnal. Aztán amikor mindhárman ránéztek és elnémultak, akkor észbe kapott.

– Szép reggelt, szüleim! Szia, nagyi! – lépett közelebb Luna a konyhaszigethez.

– Szervusz, Lunám! – köszöntötték őt mindhárman egyszerre.

– Végre jobban nézel ki – hallotta közvetlenül a fülében, amikor átölelte a nagymamáját.

Hangja és illata éppen olyan volt, amilyennek egy hetvenöt éves, dolgos életet élő nagyszülőnek lennie kell. Édeskés parfüm, egy kis hintőpor és a föld illata keverve, szavaival meleg hangszínen búgva. Vajon a többi nagymamának is ilyen az illata?

– Mert sokkal jobban is vagyok. Talán már megmarad bennem valami.

Luna kibontakozott nagymamája karjaiból. Elhelyezkedett az egyik magasított széken a méretes konyhasziget mellett, közben lecsípett egy darabot az egyik megkeményedett pirítósból.

– Mondtam édesanyádnak, hogy legközelebb hozzunk sört a kedvedért – kezdte Luna apukája. Kacsintva csücsörített Luna anyjának, aki erre csak forgatta a szemét.

– Nem tudom, mit lehet szeretni azon a keserű löttyön. Semmi elegáns nincs benne. És – ujját felemelve fordult a férje felé – ezelőtt is megengedtem, hogy azt igyon, ha akar. Tudjátok, hogy semmi sem tilos.

– Köszönöm, de nem szeretnék az ünnepeken sört inni. Tudom, hogy megengeditek, de a gyümölcsborok sokkal jobban passzolnak az alkalmakhoz.

Luna valóban így gondolta, ennek ellenére minden alkalommal esküdözött magának, hogy soha többé nem iszik semmilyen édes alkoholt. Még ha minőségi is. Minden ünnepet követően napokig kirázta a hideg, ha az eperbor, a mazsolabor vagy a mézes likőrök gondolata bekúszott az agyába. Pfuj!

– Nagyon helyes! – reagálta a nagymama. – Bár valóban azt ihat mindenki, amit akar, de a gyümölcsborok az igazi italok, amiket az istenek nekünk ajándékoztak. Úgy helyes, ha ezeket fogyasztjuk.

– Köszönjük, nagyi! – mondták egyszerre.

Aztán mind a négyen csak nevettek. Még filmbéli jelenet sem lehetett annyira tökéletes, mint Luna és a családjának élete.

A totális megértés, a teljes bizalom és a feltétel nélküli szeretet eltéveszthetetlen útmutatásként szolgáltak a hatalmas család minden egyes tagjának. A hitük szolgált az egészhez alapul.

Az évek során rendre bebizonyosodott, hogy az iránymutatások tökéletes harmóniát szültek.

6.

Vadalmafa utca, Hedda lakása

Hedda a pultnak dőlve állt a konyhájában.

Kifejezéstelen arccal nézte a konyhaasztalára helyezett újabb medált. Ökölbe szorított markában találta, miután magához tért a saját ágyában, alig néhány perccel ezelőtt. Annyira megdöbbent, hogy amikor meglátta, egy szó sem bukott ki belőle.

Ugyanúgy csepp alakú kő, fényes ezüst keretbe foglalva. Rózsaszínes kövecske. Ez a harmadik ugyanilyen ékszer, ami hozzá került. Ebből kettő az elmúlt huszonnégy órában.

Szája kiszáradt, ajka kicserepesedett az álom alatt. Vízre vágyott, enyhíteni savas szomját. Ekkor következett a második sokk.

Amikor ellenőrizte az időt… több mint tizennégy óra telt el. Tizennégy! Vagyis ismét este volt. Csak másnap. Mármint a tegnaphoz képest. Aj, basszus!

Hedda vörös hajtincsei mögött elbújhatott a konyhabútor narancssárga színe, sápadt, meztelen bőre teljesen elütött a grafitszínű munkapulttól. Ezúttal nem zavarta a meztelensége. Akár erotikus fotó is lehetne, ha éppen nem egy megkínzott nő állna modellt. De így volt. Hozzá furcsán nyugodt ábrázat.

Nagyot sóhajtva próbálta az agyát működésre bírni. Csípőre tette a kezét, és ekkor… Mi a fene? Hedda meglepetten nézett lefelé. Elkerekedett szemmel tárta szét két karját, amikor felfogta, hogy a sebek eltűntek. A félhold alakú sebhelyek helyett csak gyógyult, tökéletesen ép bőrét látta. Ezt miért nem vette észre, amikor felkelt?

Izgatottan rohant a fürdőbe, hogy a tükörben is lássa a testét. Amint felkapcsolta a világítást, azonnal meglátta az egyértelmű gyógyulás jeleit. Ugyanis se az arcát, se a vállát nem csúfították mély horzsolások.

Ez meg hogyan lehet?

Hedda elhűlve elevenítette fel az álmát. Minden pillanatára emlékezett, minden egyes érzést átélt. Teste ténylegesen úgy reagált, mintha a valóságot élte volna át. Benedvesedett és mellbimbói ágaskodtak, amikor magához tért.

Bár a végeredmény Heddának kedvezett, attól még tény, hogy az álom hatással volt a valóságra. Ez enyhén szólva kiborította, ráadásul egy köves medál termett a markában.

Átment a hálószobájába. Hevesen fújtatott, kínjában kipréselt könnyeit zavartan, nevetve törölte le. Tutira bekattan, ha még egy meglepetés éri a nap folyamán.

Körbe-körbe járkált. Fújtatott az öltözőszobájából kifelé, aztán a szobájából vissza. Hol egy cipőjébe rúgva, hol egy sálat tépkedve. Miközben tehetetlen zavarodottságát igyekezett levezetni, hirtelen megakadt a tekintete a legutóbbi medálon, ami még mindig az asztalon várta a sorát.

Ismerősnek találta ezt a kavicsot. És ezt a színt. Mintha már látta volna valahol. Vagy valakin. Aztán hirtelen beugrott neki. Kristály.

Ez egy kristály! Akkor a többi is az lehet?

Karját nyújtva rohant a kis medálért, és kapkodva előszedte a másik kettőt is. Valamit jelentenek ezek a kristályok. Kell, hogy legyen valami értelem ebben az őrületben!

Kanapéja mellet, a fekete-fehér mozaikos dohányzóasztalon pihent a laptopja. Már vagy fél napja… vagyis másfél napja várva, hogy újra megérintse. Sajnos nem csatlakoztatta a töltőjéhez, de ezzel csupán akkor szembesült, amikor felnyitotta és kattintani akart.

A töltöttség alig négy százalék.

– Hol a töltő? Hol a kábel, a rohadt életbe! – kiabált egymagában. Izgalmát nem volt képes magába fojtani.

– Bíp! A számítógép hatvan másodperc múlva kikapcsol! – mondta a könyörtelen cafka, miközben Hedda majd’ megőrült, mert összegubancolódva találta a vezetéket. – Bíp! A számítógép azonnal kikapcsol!

– Ne! Várj még egy kicsit! – kiabálta a szívtelen gépnek. Csatlakoztatta a töltőre, de elkésett. – Bassza meg!

Jaj, ez annyira idegesítő!

Hagyta, hogy pár percig szívja magába az energiát a nyamvadt laptop. Addig hangosan bosszankodva átment a félszoba nagyságú konyhájába, mert érezte, hogy ital nélkül nem bírja tovább.

Hűtőjét kinyitva két választása akadt. Sör, ami frissítő ugyan, de nem üt eléggé, vagy mandulalikőr, ami bár giccsesen csajos, de jóval erősebb.

Hedda mosolyogva kacsintott a sörre, majd kivette a likőrt. A pultra helyezte, amíg keresett egy kis poharat. Holholholholhoool?

A hűtött üveget kívülről pára lepte be, ahogy a melegbe került. A hideg víz apró, kristálytiszta cseppekben gyöngyözött rajta. Egy csepp hosszasan araszolni kezdett lefelé. A palack alja szögletes nyomot hagyott a sima felületen, miután összeismertette a felespoharával.

Az Amaretto maga a szerelem. Állítólag. Heddát viszont egészen más okból érdekelte. Enyhe zsibbadást szeretett volna tőle, nem pedig randit kívánni, miközben imádkozva dörzsöli az üveget.

Kis poharát annyira teletöltötte, hogy kifolyt a karamellszínű ital. Gyors mozdulattal felhörpintette. Mohóságától még az állán is folyt az Amaretto. Kézfejével törölte le, közben töltött még egy kört. A vállai kellemesen bizseregtek, és erőtlen vigyor jelent meg az arcán.

Amit gyorsan letörölt.

A laptop ismét életre kelt. Bepötyögte a jelszavát, majd megnyitotta a böngészőt. Megint lehúzott egy felest. Nem is gondolkozott igazán rajta. Máris nyugodtabbnak érezte magát, csakhogy valamivel nem számolt; ennie kellett volna valamit, mielőtt elkezdi a mandulaszüretet.

Alig találta a megfelelő betűket. Az első kettő lenyomása előtt még körözött is párat a mutatóujjával.

– A-ma-re… – tagolta a képernyőnek. – Nem is ezt akartam! – kiáltott fel vihogva.

Valóban becsípett volna egy kis likőrtől? Nevetséges. Inkább bosszantó! Felpattant és a fürdőbe rohant, hogy hideg vízzel felfrissítse az arcát. Egy darabig nézte magát a tükörben. Eszébe jutott az arcán levő horzsolás, ami nyilván eltűnt.

Elképesztőnek tartotta. Kiakasztónak.

Nagyot sóhajtva törölte meg az arcát. A nappaliba visszatérve megtorpant, elgondolkodva nézte az asztalon várakozó gépét. A friss levegő biztosan jót tenne neki, ezért az erkély felé fordult. Igen, kell egy kis levegő. Kifejezéstelen arccal nekisétált a kivizöld alapon fekete mintás sötétítőfüggönynek.

Kilépett az alig két négyzetméteres balkonra. Köszönt a borostyánnak, amit egy rozoga, szék alakú virágtartóban nevelgetett. Megkapaszkodott a fekete kovácsoltvas korlátban, felnézett az égre és mély levegőt vett.

Belégzés… Behunyta a szemét. Próbálta megtalálni rejtőzködő magabiztosságát. Kilégzés… Nem hitte el, hogy máris berúgott volna, azért nyomban igyekezett megcáfolni. Belégzés… Józan akart maradni. Meg kellett tudnia, valóban kristályokról van-e szó. Kilégzés… Bár nem tudta, mit várhatna a felfedezéstől.

Az lenne? Felfedezés? De mégis miféle?

– Oké – mondta higgadtan a halvány csillagoknak, majd visszatért a gép elé.

Sikeresen beírta, hogy kristályokat keres, azután a kidobott képek és a kezében lévő kövek alapján megpróbálta beazonosítani őket.

Az első kristály, amit Hedda nagyjából hat évvel ezelőtt talált a parkban, egy teljesen fehér gyönyörűség volt. Erről már tudta, hogy a neve tejkvarc. De nem csak szépek, hanem mindegyiknek külön jelentése is van. Ki hitte volna?

A tejkvarc jelentése röviden a végzet vagy a sors maga. Általa eljutunk oda, ahová valójában tartozunk. A második, amit a nadrágja zsebében talált az előző estén, a főleg lila, de némileg barna-fekete, örvénylő kő, a csaroit. Keressük isteni célunkat, miközben bátran fel kell ismernünk, ami már nem szolgája a létünket. A harmadik kristály, amit az álma után talált a tenyerében, rózsaszín. Talán a rodokrozitra hasonlított leginkább, mert nem csak rózsaszín, hanem kicsit barnás is. A hitrendszerünket kell felülvizsgálnunk.

Ha ezekre az egyszerű szavakra gondolt, mint „végzet”, „isteni cél” és „új hit”, valamint ha hozzáadta az álmában megjelenő lényt – vagy mit… – Hedda a fejét fogva gondolta hozzá, és amit az sugallt neki… Máris összeállt a kép.

Szemellenző, szemellenző, szemellenző!

Igyekezett komolytalanul venni az álmát. Annak ellenére, hogy amikor felébredt, rózsaszirmok borították az ágyát, kezében a harmadik medált szorongatta, és a combja lucskos volt saját nedvességétől.

Agya egyszerűen képtelen volt befogadni, hogy ami körülvette az elmúlt pár órában, kicsit is lehet valóság. Nem derülhet ki a világról, hogy a rohadék máz mégsem egy szürke semmit takar! Vagy a felszín alatt tényleg létezik egy rejtegetni való entitás?

– Kop-kop! – Ki kopog? – Á, csak egy szörny. – Ja, akkor gyere be!

A három kristály máris összeköti az eseményeket. Kitől kaphatta Hedda az első medált? És az utóbbi kettőt? Az erőszakos férfinak mi köze lehet az álombéli gyengéd férfihoz?

7.

Sólyom utca, Zárvány kocsma

Meliton a Sólyom utcát rótta.

A belváros és az északkeleti városrész – vagyis a szegénynegyed – határán beindult az éjszakai élet. Az utca megannyi bárja, kocsmája és vörös lámpás háza várta tárt karokkal a különféle alakokat. Akár vigaszt kerestek, akár örömöt.

Amikor Meliton belépett a Zárvány bejáratán, önkéntelenül is bal kezére pillantott. Talán sosem felejti el a látványt, ahogyan a vér beborította, még ha csak valami beteges illúzió is volt.

Révetegen lépett beljebb, és a szokásosnál óvatosabban hagyta kicsúszni kezéből az új faajtót. Valószínűleg a legutóbbi verekedésnél egy szerencsétlen alak kivitte magával az elődjét, amikor valaki kivágta a helyről. Ezúttal nem Meliton volt kidobói szolgálatban. Talán akkor sérülhetett meg a bejárat felett világító felirat is. Kár. Bár a lényeg, a neon négylevelű lóhere, továbbra is vakítóan jelezte a bejáratot.

A tulajdonos és egyben csapos, Kaplon, a pult mögött engedte a sört pár új csajnak. Két csapolás között üdvözlő mozdulattal intett Meliton felé. Meliton biccentett, majd a pulthoz indult. Kezet fogott a copfos főnökkel, miközben alaposan felmérte a sörre váró csajokat. Bőséget sejtető mély dekoltázs, csípő alá csúsztatott kis naci. Éljen a teremtés!

Kacsintva vigyorgott a piruló fruskákra, akik egymás fülébe sugdolózva húzták be a hasukat és düllesztették a mellüket. Felmérte a kínálatot, miközben gyorsan számba vette a lehetőségeit. Vajon kibírna bármelyik is egy igazi férfival töltött éjszakát? Kiálló kulcscsontok, keskeny vállak, kis mellek és lapos fenekek. Ma nincs kedvem csontos ribikhez. Enyhe fintorral fordult el tőlük.

Már abból tudta az este irányadó hangulatát, hogy éppen milyen zene szólt a leharcolt külsejű, de recsegés nélkül bömbölő hangszórókból. Ezen az estén a fogyasztóknak nem kellett előre aggódniuk a rossz alaphangulat miatt. A Paddy And The Rats szólt, azt a bizonyos részeg tengerészt megörökítő dalával.

A szöveget néhol tömeges éneklés, néhol fülzavaró füttyögések kísérték. A légkör egész barátságosnak tűnt. Egyelőre. Hiszen az este még gyerek cipőben járt. Way hey…!

A barna faparavánok között, a kopott bőr bokszok legnagyobbikából üdvözlő hangok emelkedtek az alapzaj fölé. Meliton barátai láthatóan örültek, hogy végre megérkezett, még ha késve is. Az asztalon már látta az első pohár borostyán árnyalatú italt, amit valamelyik társa kért ki a számára. Legalább ez jól kezdődik. Fasza!

A barátai már a törzsasztaluknál ültek. A bejárattól ötasztalnyira, a hátsó vészkijárat mellett közvetlenül. Óvatosság? Meglehet. Bár ők általában nem keresték a bajt a négy falon belül, kerültek már verekedésbe mások kirobbantott konfliktusa miatt.

Ezúttal valóban lazítani jöttek. Lazítani és beszélgetni. Ennél a helynél tovább ugyanis nem terjedt ki barátságuk árnyéka. Oké, az edzőterem is éppen olyan fontos volt romlottnak tűnő szívében, mint ez itt. Ott ismerte meg a két jómadarat, akikkel most találkája volt.

Zurielt és Kariont.

Még egyszer visszanézett az őt bámuló kínálatra. Nyali-fali, kiscicáim! – próbálkozott kényszerűen beindítani jókedvét, de semmi reakció. Ami önmagában drámai és megdöbbentő volt. Mi a fene bajom van? Megint a kezére nézett. Megforgatta, mintha ellenőrizte volna, hogy valóban nem véres.

Korábban alapállapot volt, hogy kívánta a dugást. Ráadásul meg sem kellett szólalnia, ha a Zárványon belül vadászott. Talán vadászatnak is túlzás volt nevezni, hiszen arra is akadt már példa, hogy amint leült, máris egy zsenge teremtés huppant izmos lábára. Akivel természetesen nagyon jól érezte magát.

Egyszer a kocsma mosdójában, utána a nő lakásának lépcsőházában.

Jelenléte mindig eredménnyel hatott a nők nagy részénél. Akiknél meg nem… De most gondolni sem bírt erre. Még mindig a sokk hatása alatt állt. Mit jelent, amit látott? Miért látta? Biztosan tudta, hogy egy kis szúrástól az ujjbegyén egyszerűen nem lehetett csuklóig véres. Arról nem is beszélve, hogy egyik pillanatról a másikra tűnt el. Lehetséges, hogy ez valamilyen jel akar lenni? Talán azért kapta a pofont az égtől, hogy változtasson az életén?

Meliton megtorpant a tömeg közepén. Tekintetével végigpásztázta a terepet.

A szivarkák és cigaretták füstös homályában az emberek nyüzsögtek az ötméteres, sötétbarna pult előtt. Minden bárszéken ült valaki, mögöttük és közöttük is Kaplonért versengtek az üres poharak és korsók.

A sarokülők mind tele voltak, a hét darab szögletes asztal körül is ment a csata a szabad székekért. Meliton legutóbbi látogatása óta lecsökkent az asztalok száma.

A kocsmárosnak ismét nem lehetett oka panaszra, annak ellenére, hogy nem ez volt az egyetlen csehó a szegények környékén. Mivel a belváros határán állt, a nem nagyigényű, mégis tehetősebb emberek is rendszeresen megjelentek mulatni.

Lehorgasztott fejjel folytatta párméteres útját az őt váró férfiak felé. Kopott orrú bakancsa meg-megcsosszant a matt hajópadlón, hosszú ujjaival beletúrt dús hajába.

Ismeretlen kétségek gyötörték. Magának sem akarta még igazán bevallani, ezért a gondolat magját is elnyomta a bensőjében. Az érzéseit azonban ő sem uralhatta. Nem szokott hozzá, hogy véka alá rejtse őket.

Abban a pillanatban átfordult benne valami, amint felfogta a rengeteg vér látványát. Attól félt, hogy ő tett valamit. Nem tehettem… Nem én voltam… Tudta, hogy illúzió volt, de a lelke háborgott. Kezei közt a meztelen test akár izgathatta is volna, viszont olyan érzés párosult hozzá, ami elvette a jókedvét.

Még Meliton hátán is felállt a szőr tőle.

Tüdejét az utolsó sejtig megtöltötte levegővel. Arcára a szokásos, morcos ábrázatát öltötte. Egyelőre muszáj volt erőt vennie az egóján, mivel nem szándékozott kimutatni, hogy van bármi gondja. Mire a barátaihoz ért, már senki sem tudta megmondani, hogy fél perccel korábban önmarcangolva filózgatott a cigifüstben.

– Mizu, haver? – köszöntötte elsőként Karion.

A rövid, szőke hajú, Ken babára emlékeztető, kék szemű szépfiú felpattant. Tenyerét farmerjába törölte, piros ingét megigazította. Kezet ráztak, majd egymáshoz hajolva megveregették a másik hátát.

Meliton sokkal magasabb volt nála, ráadásul sötét, füle alá érő hajával, feketének ható íriszével úgy elütöttek egymástól, mint a whisky és a gyümölcskosár.

– Szevasz, öreg! – Zuriel is kezet nyújtott. Megrázták, és hátba lapogatták egymást. – Már azt hittük, ide sem érsz.

Zuriel volt a legbölcsebb hármójuk közül. Barna haja kétoldalt rövidre nyírt, középen hosszabb, hátrafelé zselézve. Keretes szemüvege kiemelte szögletes állkapcsát. Szürke szemei a legtöbb nő tartózkodását mágikus módon semlegesítették. Általában csokornyakkendőt, nadrágtartót és tornacsukát hordott.

Furcsa, de Zuriel minden alkalommal képes volt éreztetni Melitonnal, hogy valaki bizony várja őt. Eddig fel sem tűnt neki igazán. Te jó ég! Hát mi az ördög történik vele?

Egy kis vér, és máris megvilágosodott? Baszki…

Zavartan veregette meg Zuriel hátát. Gépiesen, éppen annyiszor, ahányszor a barátja is tette vele. Nem is figyelt. Miközben visszaültek az asztalhoz, próbálta az agyát visszarángatni oda, ahová való. Kőkemény koponyájába.

– Na, mi a helyzet, nyavalyások? – szólt Meliton. – Kösz a piát! – bökött fejével Zuriel felé. Sejtette, hogy tőle van, mivel közülük neki volt olyan munkája, amiből még a hónap végén is futotta ajándék italra.

Nos igen, ezek voltak ők hárman.

Karion, a szépfiú. Meliton azt sem tudta, miből él. Biztosan beszéltek már róla, de valószínűleg erre sem figyelt. Talán modell lehetett. Zuriel, a kedves macsó. Róla tudta, hogy sikerült megcsípnie egy munkát a város belsejében, az irodaházak rengetegében. Egy jól fizető, vagy inkább jobban fizető állást, mint eddig. De mit is csinált eddig? Passz.

– Komorabbnak tűnsz, mint szoktál – jegyezte meg Zuriel.

Karion visszakapta tekintetét a tömegről.

– Nincs semmi.

Ezt a nagy ívben fellendült beszélgetést percekig tartó hallgatás követte. Zuriel Melitont nézte, Karion a tömeget pásztázta.

A hangszórókból felzengett egy Firkin-szám. A korsók a magasba emelkedtek a Firkinful of Beer című dal hallatán. Kurjongatás és kiloccsanó sör hangja szelte át a dobszót. Meliton a poharán zongorázott, a ritmust követve.

– Hé, Karion! – kezdte Zuriel, és megigazította fekete csokornyakkendőjét.

– Mondd!

– Hogy ment a húgod legutóbbi fotózása?

Meliton hirtelen rájuk nézett. Fogalma sem volt, hogy Karionnak van húga. Fotózás? Modell? Valamint most szembesült a ténnyel, hogy két barátja tudott bármit a másik életéről. Meglepte. Tehát tartották a kapcsolatot a kocsmán és az edzőtermen kívül?

Már majdnem felhorkant hangosan, hogy ezekről ő ugyan miért nem tud, mégsem mert megszólalni. Azt is jól tudta, miért nem. Sajnos könnyedén megeshet, hogy Karion mondta korábban, csak Meliton nem figyelt rá. Nincs kizárva.

Észre sem vette, amikor száját vékony vonallá préselte. Szemöldökét annyira összehúzta, hogy a bőr megfeszült a halántékán. Abban a pillanatban kirekesztettnek érezte magát. Ők a barátok, és én csak felesleges harmadik vagyok? Néha nem értette, miért tartják vele a kapcsolatot.

– Jól, asszem – vakargatta meg a tarkóját Karion. – Mintha azt mondta volna, hogy… ahh, várj egy kicsit… – Orrnyergét összecsípve kereste halvány emlékeit. – Ja, megvan! Még nem fut be, de…

– Sajnálom haver, én…

– … beugrónak elviszik Olaszba. Velencébe.

– … majd megvigasztalom. Hogy mi? – Zuriel összeszorította a száját.

– Mondom – fordult Karion Zuriel felé –, elviszik Olaszországba. Várj, mit csinálsz? – emelte fel a hangszínével együtt az egyik kezét, majd könyökére támaszkodva tett hessegető mozdulatot. – Megvigasztalod?

– Persze! – Zuriel kezét a szája elé emelve köhintett. – Szép szavakkal – mondta, és vigyorogva Karionra kacsintott keretes szemüvege mögül.

A fazon még csak nem is titkolta a nyilvánvalót. Ez egyre érdekesebb!

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy megvolt a húgom? – vonta kérdőre a barátját. Kihúzta magát, hangja mélyebben szólt.

Meliton is a népet méregette, mielőtt a szőkeség felszívta magát. És valóban, mintha hirtelen sokkal inkább férfinak festett volna, mint eddig. Volt egy megérzése, hogy a barátja inkább öngólra hajt, de a génekből kiváltott reakcióval kétség sem fért ahhoz, hogy bárkit is fogyasszon az ágyban, a védelmező férfi ott van benne, ha a húgáról van szó.

– Ugyan, haver! Esküszöm, hogy semmi sem történt…

– Hála a magass…

– …amit ő maga ne akart volna – zárta Zuriel, majd vigyorogva meghúzta a sörét. Kezével végigsimított tökéletesen beállított haján, megérintette vastagkeretes szemüvegét.

Meliton kíváncsian, mozdulatlanul figyelt.

– Ó, na ne már! – Karion két kezébe temette az arcát, majd eltorzult hangon hozzátette: – Már ebbe is… – nyögte, aztán mély lélegzetet vett, és újra Zurielre nézett. Szó nélkül, egyéb felháborodást nélkülözve, szemét végig rajta tartva húzta le a korsójában maradt sört.

Meliton nem vette észre, mikor ült ki a furcsa vigyor az arcára. Amint rájött, azonnal eltüntette. Tenyerét végighúzta kopott fekete farmerjén, majd megnyomkodta a tarkóját hullámos hajfürtjei alatt.

Mintha tetszett volna neki az a fajta fesztelenség, amivel ez a két jóember beszélt egymással. Semmi megjátszás, csak őszinte kérdések és válaszok, azokra pedig valós reakciók.

Tényleg barátok. Meliton arra gondolt, vajon mit szólnának, ha bevallaná nekik, mivel szokta elütni az időt? Hogy milyen is valójában? Kifigyel, oson, megragadja a kiválasztott nőt, majd elszórakozik vele. Hogy élvezik-e? Naná, tesó!

Nagy eséllyel nem ülnének le vele a következő alkalommal.

Ha Karion megtudná, azonnal elképzelné, amint Meliton elkapja és berántja a húgát egy sötét sarokba. Ugyan ki hibáztatná érte, ha nem állna szóba vele soha többé?

– Miből hagytok ki? – tette fel a kérdést Meliton, amivel a legátlátszóbb módon takargathatta korábbi érdektelenségét az ügy iránt.

Felkönyökölve húzta maga alá hosszú lábait, majd belekortyolt a whiskyjébe. Azonnal érezte, hogy túl sokat várt vele. A jégkockák beleolvadtak az italba. Csakhogy még Melitonnak is volt annyi esze, hogy tudja: ajándék lónak… Inkább egy szuszra leöntötte a torkán. Így legalább nem érezte a pocsék ízt. Az alkohol kellemes, égő érzést hagyott maga után, egészen a gyomráig.