A fordítás alapjául szolgáló mű:
Jane Austen: Persuasion
A mű eredeti címe: Persuasion
Szöveg: Jane Austen
Copyright © © 1818 by Jane Austen
Hungarian translation © Tomori Gábor

All rights reserved.
Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.menokonyvek.hu
Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Fordította: Tomori Gábor
Felelős szerkesztő: Edinger Katalin
Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 262 9

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

1.

Sir Walter Elliot, a somersetshire-i Kellynch-kastély ura a maga örömére soha nem vett könyvet a kezébe, eltekintve a Nemesi Almanachtól; ebben talált elfoglaltságot ráérő idejében, és vigasztalást, amikor rossz kedve volt; csodálat és tisztelet töltötte el, amint a legrégibb famíliák gyérülő számú sarjaihoz hajtott; az otthoni gondokból fakadó összes nyomasztó érzés helyébe szánalom és megvetés lépett, miközben a legutóbbi évszázadban felkapaszkodottak jószerével végtelen sorát böngészte, s ilyenkor, ha az addig olvasottak nem is hatottak volna rá, a saját történetét soha nem szűnő érdeklődéssel olvashatta. Kedvenc kötete mindig ezen az oldalon nyílott ki:

„ELLIOT, KELLYNCH-KASTÉLY

Walter Elliot, született 1760. március 1-jén, 1784. július 15-én nőül vette a Gloucester grófságbéli South Park urának, James Stevenson úrnak leányát, Elizabethet, amely (1800-ban elhunyt) hölgytől való leszármazottai Elizabeth, született 1785. június 1-jén; Anne, született 1787. augusztus 9-én; egy 1789. november 5-én halva született fiúgyermek; Mary, született 1791. november 20-án.”

Pontosan ekként szólt a nyomdász keze alól kikerült bekezdés, azonban Sir Walter önmaga és a családja tájékoztatása végett Mary születése után még megtoldotta ezt azzal, hogy „1810. december 16-án nőül ment a Somerset grófságbéli Uppercrossból való Charles Musgrove úr Charles nevű fiához és örököséhez”, továbbá roppant akkurátusan közbeiktatta felesége elvesztésének hónapját és napját.

Ezután következett a nagy tiszteletnek örvendő ősi család története és felemelkedése, ahogy az lenni szokott; hogy miként telepedtek meg Cheshire-ben; miként emlegették őket Dugdale-ben, ahol is a család, a főszolgabírói hivatal ellátása és egy választókerület három egymást követő parlamentben való képviselete során tanúsított hűségéért II. Károly uralkodásának első esztendejében baroneti rangra emeltetett; szó esik valamennyi Maryről és Elizabethről, akit feleségül vettek; mindez szépen megtölt két tizenkettedrét lapot, és a címerrel meg a jelmondattal végződik: „Fő tartózkodási hely a Somerset grófságbeli Kellynch-kastély”, és befejezésképpen ismét Sir Walter keze írása következik:

„A birtok várományosa William Walter Elliot úr, a második Sir Walter dédunokája.”

Sir Walter Elliot jellemének a hiúság volt a legfőbb vonása; a személyével és a pozíciójával kapcsolatos hiúság. Ifjúkorában figyelemre méltóan jóképű volt, és ötvennégy évesen még mindig szép férfi. Kevés nő foglalkozik a megjelenésével annyit, mint ő tette, és egy újdonsült lord inasa sem örülhetett jobban társadalmi helyzetének. A szépség áldásánál csak a baroneti rang áldását értékelte többre; és állandó, mély tisztelettel és hódolattal viseltetett ama Sir Walter Elliot iránt, aki személyében egyesítette ezeket az áldásokat.

Jó külsejének és rangjának egyetlen okból tulajdonított méltán jelentőséget; bizonnyal ezeknek köszönhette feleségét, aki jellemét tekintve magasan fölötte állt mindannak, amit ő a magáéval megérdemelt. Lady Elliot kiváló asszony volt, józan és szeretetre méltó, akinek ítélőképessége és viselkedése, ha nem számítjuk fiatalkori elvakultságát, melynek folytán Lady Elliot lett, a későbbiekben soha nem hagyott kívánnivalót maga után. Tizenhét esztendőn át alkalmazkodón tűrte, enyhítette, takargatta férje gyarlóságait, és öregbítette a jó hírét; és bár ő maga nem tartozott a világon a legboldogabbak közé, kötelességei, barátai és gyermekei igen erősen kötötték az élethez, és korántsem volt könnyű beletörődnie, amikor elszólíttatott mellőlük. Borzasztó egy anyának hátrahagyni három leányt, akik közül a két idősebb is csak tizenhat és tizennégy éves, s még borzasztóbb egy önhitt, ostoba apára bízni a jövőjük egyengetését. Volt azonban Lady Elliotnak egy igen meghitt barátnője, egy józan, kiváló asszony, aki az iránta érzett szeretetből, hogy közel legyen hozzá, Kellynch faluba költözött; s Lady Elliot legfőképpen e hölgy kedvességétől és tanácsaitól remélte, hogy leányai továbbra is oly kitűnő neveltetést kapnak majd, amilyet ő igyekezett megadni nekik.

Ez a barátnő és Sir Walter nem házasodtak össze, bármire is számítottak e tekintetben az ismerőseik. Tizenhárom év telt el Lady Elliot halála óta, és ők, özvegy voltukon nem változtatva, megmaradtak közeli szomszédoknak és bizalmas barátoknak.

Hogy a korából és jelleméből adódóan komoly, továbbá rendkívül jómódú Lady Russell nem gondolt második házasságra, az nem igényel mentegetést a közvélemény előtt, mely inkább hajlamos oktalanul rosszallani, ha egy nő ismét férjhez megy, mint ha nem teszi; ám az, hogy Sir Walter tartósan nőtlen maradt, magyarázatra szorul. Megemlítendő, hogy Sir Walter (miután egy-két igen esztelen közeledési kísérlete csalódással végződött) jó apához illőn azzal tetszelgett magának, hogy szeretett leányai kedvéért maradt nőtlen. Egyikükért, a legidősebbért valóban kész lett volna lemondani bármiről, amit megtenni amúgy sem érzett nagy kísértést. Tizenhat évesen Elizabeth minden lehetséges vonatkozásban megörökölte anyja előjogait és tekintélyét, s mivel igen szemrevaló volt, és nagyon hasonlított az apjához, mindig nagy befolyással bírt fölötte, s remekül kijöttek egymással. Sir Walter két másik gyermekének nagyon is alárendelt szerep jutott. Mary szert tett némi megjátszott fontosságra, amikor Mrs. Charles Musgrove lett belőle; ám a finom lelkű és kedves természetű Anne-t, akit bármely igazán értelmes ember nagyra becsült volna, apja és nővére semmibe vette, a szavának nem volt súlya, s kényelme mindig másodrendűnek minősült – csak Anne-ről lévén szó.

Lady Russellnek viszont ő volt a legkedvesebb, nagyra becsült keresztlánya, kedvence és barátnője. Lady Russell mindannyiukat szerette, de csak Anne-ről tudta azt gondolni, hogy az édesanyja éledt benne újjá.

Néhány évvel korábban Anne Elliot nagyon csinos lány volt, ám hamvassága korán tovatűnt, és még amikor virágzott, apja akkor is kevéssé találta tetszetősnek (finom vonásai és szelíd, sötét szeme olyannyira különböztek az övéitől), most pedig, hogy halovány lett és lefogyott, nem akadt benne semmi, ami kiválthatta volna a megbecsülését. Soha nem fűzött hozzá nagy reményeket, s immár egyáltalán nem hitte, hogy Anne nevét valaha is kedvenc könyve bármely más lapján lesz módja olvasni. Egyenrangú házasságra csakis Elizabethnek lehetett esélye, hiszen Mary csupán egy régi, köztiszteletben álló és igen vagyonos család tagjává lett, mely így minden viszonzás nélkül részesült megtiszteltetésben. Elizabeth egy napon rangjához méltó házasságot köt majd.

Megtörténik olykor, hogy egy nő szebb huszonkilenc esztendősen, mint tíz évvel korábban, és általában véve, ha sem betegség, sem gond nem érezteti hatását, ebben az életkorban a báj még alig-alig szokott megkopni. Így történt ez Elizabeth esetében is, aki még mindig ugyanaz a szép Elliot kisasszony volt, aki tizenhárom évvel ezelőtt, ilyenformán megbocsátható, ha Sir Walter megfeledkezett a koráról, vagy legalábbis csak félig-meddig megy botorságszámba, ha ennenmagát és Elizabethet éppoly virulónak vélte, mint valaha, jóllehet körülöttük mindenki más szépsége tönkrement; azt ugyanis világosan látta, mennyire öregszik mindenki más a családjában és az ismeretségi körében. Anne ösztövérré, Mary közönségessé vált, a szomszédságban minden arc egyre csúnyább lett, a Lady Russell halántékán gyorsan szaporodó szarkalábak pedig régóta aggodalommal töltötték el.

Elizabeth korántsem osztozott apja elégedettségében. Immáron tizenhárom éve volt a Kellynch-kastély úrnője, oly nyugalommal és határozottsággal viselve e méltóságot, hogy senki nem gondolta volna őt fiatalabbnak valódi koránál. Tizenhárom esztendeje töltötte be a háziasszony szerepét, szabta meg otthonában a törvényeket, szállt be elsőnek a négylovas hintóba, s lépett ki közvetlenül Lady Russell nyomában a környék összes szalonjából és ebédlőjéből. Tizenhárom fagyos télen át nyitotta meg ő a gyér szomszédság által rendezett valamennyi említést érdemlő bált, és tizenhárom virágos tavaszon utazott fel Londonba az apjával, hogy minden évben élvezzék néhány hétig a nagyvilág örömeit. Mindezt emlékezetében tartotta, tudatában volt huszonkilenc esztendejének, s ez valamelyes búslakodásra és nyugtalanságra késztette; teljes elégedettséggel nyugtázhatta, hogy még mindig éppoly szép, mint egykor, de érezte, hogy közeledik a veszélyes évekhez, s örült volna, ha az elkövetkező tizenkét-huszonnégy hónap leforgásán belül illendő módon feleségül kéri egy baronetsarjadék. Akkor talán ismét oly élvezettel venné kezébe a könyvek könyvét, mint kora ifjúságában, ám az adott helyzetben nem szívesen tette. Rossz érzéseket ébresztett benne a könyv, mely mindig azzal szembesítette, hogy a ő születése dátumát nem követi házasságkötésé, csak a legfiatalabb húgáét; s nemegyszer előfordult, hogy amikor az apja nyitva hagyta az asztalon a könyvet a közelében, elfordított tekintettel becsukta és arrébb tolta.

Ráadásul része volt egy csalódásban is, melyet a szóban forgó könyv, kiváltképpen pedig a családja története óhatatlanul az emlékezetébe idézett. A csalódást nem más, mint a cím várományosa, William Walter Elliot úr okozta neki, akinek jogait az apja oly nagylelkűen pártfogolta.

Még kisleány korában, amikor megtudta róla, hogy amennyiben nem születik fivére, Elliot úr lesz a baronet, tervbe vette, hogy feleségül megy hozzá, és az apja mindig is úgy vélekedett, hogy ez lenne a helyénvaló. Gyermekkorában nem ismerték a fiatalembert, ám röviddel Lady Elliot halála után Sir Walter igyekezett találkozni vele, és bár kezdeményezésére válaszul nem sok szívélyességet kapott, kitartott igyekezetében, ifjonti szerénységnek és visszahúzódásnak tudva be a dolgot; s egy tavaszon, Londonban járván, amikor Elizabeth hamvassága teljében volt, rákényszerítették Mr. Elliotot a bemutatkozásra.

Nagyon fiatal ember volt még akkoriban, éppen megkezdte jogi tanulmányait; Elizabeth rendkívül rokonszenvesnek találta, és a személyével kapcsolatos összes terv megerősítést nyert. Meghívták a Kellynch-kastélyba, az év hátralévő részében róla beszéltek, és reá vártak; ámde mindhiába. A következő tavasszal ismét találkoztak vele a városban, hasonlóképpen rokonszenvesnek találták, újfent bátorították, invitálták és várták, ő pedig ismét nem jött el; majd ezt követően arról értesültek, hogy megnősült. Ahelyett, hogy az Elliot-ház örököse számára kijelölt irányban kereste volna boldogulását, egy alacsonyabb születésű, gazdag nővel frigyre lépve függetlenséget vásárolt magának.

Sir Walter zokon vette a dolgot. Mint a ház feje, úgy érezte, ki kellett volna kérni a véleményét, különösen azután, hogy nyilvánosan pártfogásába vette a fiatalembert. „Mert bizonyára láttak bennünket együtt – jegyezte meg –, egyszer a Tattersallban, és kétszer a Parlament folyosóján.” Kifejezésre juttatta rosszallását, ám annak szemlátomást vajmi kevés foganatja volt. Mr. Elliot meg sem kísérelt bocsánatot kérni, s olyannyira nem törődött rokonaival, hogy Sir Walter szerint nem is érdemelte meg azok figyelmét: teljesen megszakadt közöttük az érintkezés.

Ez a roppant kínos história Mr. Elliottal kapcsolatban még évek múltán is bosszúsággal töltötte el Elizabethet, akinek a fiatalember önmagában véve is tetszett, s még inkább mint apjának örököse, és aki erős családi büszkeségével csakis őt tekintette megfelelő partinak Sir Walter legidősebb leánya számára. A-tól Z-ig nem akadt az Almanachban olyan baronet, akit ennyire készségesen ismert volna el önmagával egyenrangúnak. De Mr. Elliot oly hitványul viselkedett, hogy bár Elizabeth éppen e történet idején (1814 nyarán) az ő feleségét gyászolván fekete szalagot viselt, nem tartotta méltónak őt arra, hogy újfent neki szentelje gondolatait. Elliot úr első házassága szégyene, mivel nem volt ok feltételezni, hogy gyermek született belőle, talán még feledhető lett volna, ha ennél nagyobb rosszat nem művel; ámde, amint arról kedves barátok szokásos közvetítésével értesültek, valamennyiükről módfelett tiszteletlenül beszélt, lekicsinylően és megvetően szólt a vérről, amelyből származott, és a rangról, amelynek várományosa volt. Erre nem lehetett bocsánat.

Efféle gondolatok és érzelmek kavarogtak Elizabeth Elliotban; efféle gondok vegyültek, efféle izgalmak hoztak változatosságot élete színterének egyhangúságába és eleganciájába, jómódjába és jelentéktelenségébe; efféle érzések színesítették az egyazon vidéki körben való hosszas, eseménytelen tartózkodását, s töltötték ki az ürességet, hiszen házon kívüli hasznos tevékenységeket űzni nem volt szokása, az otthoniakhoz pedig nem volt sem tehetsége, sem hajlama.

Most azonban másfajta kérdések is kezdték magukra vonni a figyelmét. Az apja egyre súlyosabb pénzügyi gondokkal küszködött. Elizabeth tudta, hogy apja azért veszi kézbe mostanság a Nemesi Almanachot, hogy megfeledkezzék a kereskedők nyomasztó számláiról és meghatalmazottja, Mr. Shepherd nem szívesen hallott intelmeiről. A kellynchi uradalom szépen jövedelmezett, de nem annyira, amennyire Sir Walter felfogása szerint a birtokosának kijárt volna. Amíg Lady Elliot élt, a rá jellemző módszerességnek, mérsékletnek és takarékosságnak köszönhetően a költekezés nem haladta meg a megengedhető mértéket; de felesége magával vitt a sírba minden efféle józanságot, és Sir Walter ezután állandóan túllépte a lehetőségeit. Nem tudott kevesebbet költeni, nem tett ő semmi egyebet, csak amit Sir Walter Elliotnak óhatatlanul tennie kellett; ám bármennyire is feddhetetlenül járt el, nem csupán szörnyen eladósodott, de olyannyira gyakran emlékeztették erre, hogy hiába próbálta volna a leánya elől eltitkolni a dolgot. A legutóbbi tavaszon, amikor Londonban tartózkodtak, szót ejtett neki erről; egészen odáig ment, hogy azt kérdezte:

– Nem tudnánk takarékoskodni? Nincs valami ötleted, miként tudnánk visszafogni a kiadásainkat?

S Elizabeth, becsületére legyen mondva, nőies riadalmának első fellángolásában komolyan fontolóra vette, mit tehetnének, s végül két területen javasolt takarékosságot: hagyjanak fel a szükségtelen jótékonykodással, és mondjanak le a szalon újrabútorozásától; e két leleményt később még kiegészítette egy jó gondolattal, mondván, évente gyakorolt szokásuktól eltérően ne vegyenek Anne-nek ajándékot. Ámde önmagukban véve bármilyen jó ötletek voltak ezek, nem feleltek meg a baj valódi mértékének, amit Sir Walter röviddel utóbb kénytelen volt feltárni a leánya előtt. Elizabethnek nem akadt használhatóbb javaslata. Igazságtalanul szenvedőnek és szerencsétlennek érezte magát, akárcsak az apja, és egyikük sem tudta, miként csökkenthetnék úgy a kiadásaikat, hogy közben ne essék tűrhetetlen csorba a méltóságukon vagy a kényelmükön.

Sir Walter a birtoknak csupán csekély részével rendelkezett tetszése szerint, de még ha minden hold elidegeníthető lett volna, az sem számított volna semmit. Amit lehetett, azt már méltóztatott jelzáloggal megterhelni, de az eladásig soha nem süllyedt volna. Nem, ilyen szégyent soha nem hozna a nevére. A Kellynch-birtoknak egészben és sértetlenül kell öröklődnie, ahogy ő kapta egykoron.

Tanácskozni hívták két bizalmas barátjukat, a szomszédos mezővárosban élő Mr. Shepherdet és Lady Russellt; s olybá tűnt, apa és leánya egyaránt arra számítanak, hogy egyikük vagy másikuk fejéből majd kipattan valami, ami megszabadítja őket szorult helyzetükből, és úgy csökkenti a kiadásaikat, hogy közben jó ízlés és büszkeség dolgában nem kényszeríti őket megalkuvásra.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Bodoni Moda – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0