részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Sarah Pinborough: Insomnia

Copyright © Sarah Pinborough Ltd, 2022

Hungarian translation © Tomori Gábor, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

Jacket design by Claire Ward © HarperCollinsPublishers Ltd 2022
Jacket photograph © Shutterstock.com

ISBN 978 963 568 201 0

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Kurta Zsuzsanna
Előkészítés László Irén
Korrektúra Takács Andrea
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Jessica Burdettnek.

Producer és álomgyáros barátnőmnek, aki, akárcsak jómagam, szintén álmatlanságtól szenved. Nagyon köszönök mindent. Puszi, SP

A szörnyek soha nem az ágyam alatt voltak.

Mert a szörnyek a koponyámon belül honoltak.

Nikita Gill: Monsters

A trauma időutazó, egy uroborosz, amely hátranyúl, és felfal mindent, ami előzőleg volt.

Junot Díaz: The New Yorker, 2018. április 9.

Prológus

A másik autó a semmiből bukkan elő.

Nincs figyelmeztető fékcsikorgás, még csak mi a… típusú oldalpillantás sincs az ablakon át, csak az éles csattanás, ahogy fém ütközik nagy sebességgel fémnek, energiarobbanás, katasztrófaszimfónia. A becsapódás olyan nagy erejű, hogy az üveg azonnal szilánkokra törik, éles, haragos jégdarabokhoz hasonlatosan fröccsenve szanaszét. A karosszéria víz módjára fodrozódik, az autó magasan a levegőbe emelkedik; és a vidámparki hullámvasutak legrosszabb változatait idézőn hengerbucskázik keményen bele az út menti árokba.

Utána rettenetes csend. Halk nyikorgás, ahogy a fém megállapodik, és azután semmi. A rádió már nem szól. Nincs már izgatott beszélgetés. Pillanatok leforgása alatt minden megváltozott.

Csekély mozgás az utasülésen. Visszafogott, csapdába esett, összetört kétségbeesés. Sikoltás, ami ziháló lélegzetvételnek is alig minősül.

A másik autó, egy négykerék-meghajtásos bivaly, még mindig az úton van, az elülső vége felgyűrődött. A motor meglepő módon még mindig jár, egy vénember rekedtes köhögésével, de azért jár. Egy pillanatig, egy hosszabb pillanatig, mint amennyi az élet univerzumának megsemmisítéséhez szükségeltetett a másik járműben, a vezető remegve ül a kormánynál. A nap továbbra is süt, a fénye foltokká szűrten hatol át a fák között. Gyönyörű kora reggel van továbbra is, az út még mindig üres.

Az út még mindig üres.

Nincsenek tanúk.

Az otthona nagyjából másfél kilométerre van csupán.

A vezető a véletlenre bízza a dolgot. A szerencsére. A légzsák nem nyílt ki. Ha az autó hajlandó megmozdulni, ő elmegy. Nem fog hátranézni. Ha nem mozdul, akkor marad, és szembenéz a következményekkel. Remegő kézzel egyesbe teszi a sebességváltót, aztán megragadja a kormánykereket, és hirtelen tudatára ébred az ütközésből eredő sajgásoknak és fájdalmaknak. A négykerék-meghajtású igásló lassan mozgásba lendül, megfordul, és nehézkesen tovahalad az úton. A vezető mégiscsak vet egy pillantást hátra. Önkéntelenül. Felemelkedik egy kéz: egy kicsi része a testnek, amely csapdába esett az utasülésen. Egy segélykiáltás.

A vezető felnyög. Hívni fogja a mentőket. Egy telefonfülkéből. Csakhogy a rövid távon nincs telefonfülke. De jön erre valaki hamarosan. Kilencre élénk szokott lenni a forgalom ezen az úton. Valaki majd segít. Biztosan így lesz.

1. Tizenkét nappal a születésnap előtt

Van valaki a házban.

Nem egészen gondolat ez, inkább valami állati, ösztönös érzés. Hirtelen magamhoz térve felülök, a szívem zakatol. Az óra éjjel egy óra tizenhárom percet mutat, teljesen mozdulatlanná válok, feszülten figyelek, biztosra véve, hogy nyikorgó neszt fogok hallani a folyosóról, vagy fenyegető árnyékot látok előbukkanni a szoba valamelyik sötét sarkából. De semmi sem történik. Csak az ablakpárkányokat verdeső esőcseppek kopogása és az éjszaka csendjének moraja hallatszik.

Megborzongok. Valami felébresztett. Nem álom. Valami más. Valami a házban. Nem tudok szabadulni az érzéstől, mint amikor kicsi voltam, és a rémálmok olyan erővel ragadtak torkon, hogy biztosra vettem, megint az az éjszaka van; és beszaladt a nevelőanyám megnyugtatni, mielőtt felébresztettem volna az egész családot.

Robert mélyen alszik az oldalán, háttal nekem. Nem ébresztem fel. Valószínűleg nincs semmi, de azért mégis, éberré tesz az aggodalom. A gyerekek.

Nem fogok tudni visszaaludni, amíg nem nézek rájuk, így hát felkelek, a szőnyeget érintő csupasz talpamból induló remegés fut végig a testemen. Kilopakodom a lépcsőfordulóra.

Nagyon kicsinek érzem magam, amikor végigpillantok a középső folyosón, a homálytól végtelennek tűnik, akárha egy szörnyeteg ásító szája tátongana előttem. Lépdelek előre – anya vagyok, és feleség. Magasan kvalifikált dolgozó nő. Ez az én házam. Az én biztonságos terem – és arra gondolok, bárcsak magammal hoztam volna a telefonomat, hogy világíthassak vele. A lépcsőforduló korlátján túlra nézek. Semmi nem mozdul odalent a sötét árnyékokban. Nem hallatszanak betörők neszei, akik az éjszaka leple alatt elemelnek holmikat. Nincs semmilyen fenyegetés.

Egy szélörvény hevesen az ablakunk katedrálüvegének csapja az esőcseppeket, összerezzenek. A folyosó végére megyek, ahol bevágódik a falba, tökéletes, fekete boltozatot formálva. A kezemmel tölcsért formálok a szemem előtt, és a hideg üvegnek nyomom az arcom, de csak fák bizonytalan körvonalait tudom kivenni. Semmi fény. Semmi mozgás. De azért újfent megborzongok, amikor megfordulok és az L kanyarulat felé indulok, a gyerekek szobáihoz.

Jobban érzem magam, miután benyitok Will szobájába. Az én ötéves pici fiam, aki immár nagy iskolás, a hátán fekve alszik, lerúgva magáról a dinoszauruszos takarót, sötét haja, amely nagyon hasonlít az enyémre, a homlokához tapad a verejtéktől. Talán neki is rossz éjszakája van. Óvatosan betakargatom, de bármilyen finomak is a mozdulataim, fészkelődni kezd, és kinyílik a szeme.

– Mami… – A tekintete bizonytalan, zavarodott, de amikor mosolygok, ő is elmosolyodik, és az oldalára fordul. A rajzos füzete a párnája alatt van, kihúzom.

– Nem csoda, hogy felébredtél – suttogom. – Ezen aludni. – Kinyitom a legutóbbi lelkes zsírkrétarajzánál, ide-oda forgatom a homályban, próbálom kivenni, vajon mit ábrázol. Az igazat megvallva úgy néz ki, mint egy kutya, akit elgázoltak. Kétszer.

– Az egy dinoszaurusz – mondja Will nevetve, aztán ásít, mint aki maga is tudja, hogy a rajzolás talán nem a legnagyobb erőssége, és jól elvan ezzel.

– Persze hogy az. – Leteszem a füzetet az ágya melletti asztalra, és adok neki egy jóéjt-puszit. Máris majdnem visszaaludt, és reggel valószínűleg nem fog emlékezni semmire.

Átmegyek a szomszédba, Chloe szobájába, akinél szintén se kép, se hang, szőke haja szétterül a párnán, alvó hercegnő egyenesen egy meséből, még ha gyorsan rávágná is erre, hogy a mesék nőgyűlölő szemetek, lévén tizenhét éves, és megátalkodott modern feminista. Visszamegyek a szobámba, nevetve magamon, amiért ennyire aggódtam.

Visszafekszem az ágyba, magzatpózba fordulok, Robert meg se rezdül. Még csak fél kettő van. Ha most elalszom, alhatok még négy órát, mielőtt fel kell kelnem. Könnyen kellene jönnie az álomnak – mindig is könnyen jött ebben a dolgos, kimerítő, sok pörgéssel járó életvitelben, ami jellemző rám, így hát befészkelem magam a takaró alá, és várom az álmot. De nem jön.

Hajnali háromkor megnéztem az e-mailjeimet – egy éjféli gratuláció Buckley-től az eredményhez, amelyet tegnap értem el a bíróságon Stockwellék válóperének gyermekelhelyezéssel kapcsolatos tárgyalásán –, aztán átfutom a híreket a telefonomon, és kimegyek pisilni. Robert ekkor kicsit felébred, de csak annyira, hogy motyog valami érthetetlent, és rám veti az egyik súlyos karját, amikor visszamászom az ágyba. Utána csak fekszem, a fejemben kavarognak a gyorsan közelgő nap teendői, és egyre jobban frusztrál, hogy fáradtan leszek kénytelen szembenézni velük. Hét harmincra az irodában kell lennem, és ritkán fordul elő nálam, hogy ne töltsek ott legalább tizenkét órát, és csak akkor nem többet, ha sikerül meglógnom az obligát iddogálás elől. Nincs helye lazsálásnak. Főleg most nincs. Közel járok hozzá, hogy én legyek a legfiatalabb partner a cégnél. De szeretem a munkámat, tényleg.

Megpróbálkozom egy kis jógalégzéssel, igyekezve ellazítani a testemben minden izmot, és kiüríteni az agyamat, ami nagyon könnyűnek hangzik, de általában az a vége, hogy elkezdek hülyeségeken gondolkozni, például, hogy van-e a hűtőben elég tej, vagy hogy váltsunk-e gázszolgáltatót, és bár a szívverésem lelassul, továbbra sem alszom.

Hosszú lesz ez a nap.

Tartalom

Prológus

1. Tizenkét nappal a születésnap előtt

2. Tizenegy nappal a születésnap előtt

3.

4.

5.

6. Tíz nappal a születésnap előtt

7.

8.

9. Kilenc nappal a születésnap előtt

10.

11.

12. Nyolc nappal a születésnap előtt

13.

14.

15. Hét nappal a születésnap előtt

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22. Hat nappal a születésnap előtt

23.

24.

25. Öt nappal a születésnap előtt

26.

27.

28. Négy nappal a születésnap előtt

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35. Három nappal a születésnap előtt

36.

37.

38.

39. Két nappal a születésnap előtt

40.

41.

42.

43.

44. Egy nappal a születésnap előtt

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54. A negyvenedik születésnap

55.

56.

57. Caroline

58. Emma

59. Caroline

60. Emma

61. Caroline

62. Emma

63. Caroline

64. Emma

65.

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Caveat – SIL Open Font License
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Quicksand – SIL Open Font License