Szerb Antal

A VILÁGIRODALOM TÖRTÉNETE

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Előszó

ELSŐ RÉSZ A GÖRÖGÖK

Első fejezet Az eposz

Második fejezet A líra

Harmadik fejezet A dráma

Negyedik fejezet A próza

Ötödik fejezet A késői görög irodalom

MÁSODIK RÉSZ A RÓMAI IRODALOM

Első fejezet A köztársaság kora

Második fejezet Az aranykor

Harmadik fejezet Róma alkonya

HARMADIK RÉSZ A SZENTÍRÁS ÉS A KERESZTÉNY ÓKOR

Első fejezet A Szentírás

Második fejezet Az ó-kereszény irodalom

INTERMEZZO BIZÁNC ÉS AZ ISZLÁM

NEGYEDIK RÉSZ KÖZÉPKOR

Első fejezet Hősi irodalom

Második fejezet Egyházi irodalom

Harmadik fejezet Lovagi irodalom

Negyedik fejezet Polgári irodalom (1300-1500.)

ÖTÖDIK RÉSZ A RENAISSANCE

Első fejezet Az olasz renaissance

Második fejezet Északi humanizmus, reformáció

Harmadik fejezet A francia irodalom a XVI. században

Negyedik fejezet Shakespeare kora

HATODIK RÉSZ A BAROKK

Első fejezet A manierizmus

Második fejezet A spanyol fénykor

Harmadik fejezet A franciák nagy százada

Negyedik fejezet Északi barokk

HETEDIK RÉSZ A FELVILÁGOSODÁS

Első fejezet Angol klasszicizmus

Második fejezet Az Ancien Régime

Harmadik fejezet A német irodalom a XVIII. században

NYOLCADIK RÉSZ A ROMANTIKA

Első fejezet A preromantika

Második fejezet Goethe és kora

Harmadik fejezet Az angol romantika

Negyedik fejezet Francia romantika

Ötödik fejezet A kisebb romantikus irodalmak

KILENCEDIK RÉSZ A REALIZMUS

Első fejezet Francia realizmus

Második fejezet Angol realizmus

Harmadik fejezet Az észak-amerikai irodalom a XIX. században

Negyedik fejezet Német realizmus

Ötödik fejezet Spanyol és olasz irodalom a század közepén

Hatodik fejezet Az orosz irodalom nagy kora

Hetedik fejezet A skandinávok

TIZEDIK RÉSZ A SZÁZADFORDULÓ

Első fejezet Francia századforduló

Második fejezet Angol és amerikai századforduló

Harmadik fejezet Német századforduló

Negyedik fejezet Olasz és spanyol századforduló

Ötödik fejezet Skandináv századforduló

Hatodik fejezet Lengyel és orosz századforduló

TIZENEGYEDIK RÉSZ A MAI IRODALOM

Első fejezet Mai angol írók

Második fejezet Német írók és költők

Harmadik fejezet Francia írók a két háború közt

Negyedik fejezet Mai amerikai írók

Ötödik fejezet Mai európai irodalom

Hatodik fejezet Mai orosz irodalom

FÜGGELÉK A kisebb európai irodalmak

Előszó

Amikor könyvem a nyilvánosság elé lép, nem tudom leküzdeni azt az érzést, hogy nekem is bocsánatot kell kérnem merészségemért, mint ahogy a régi szerzők tették. Merészségemért, amellyel arra vállalkoztam, hogy egyedül írom meg az egész világirodalom történetét. Megvallom, vállalkozásom engem is nem csekély szorongással töltött el; főképpen munkám elején. De amint előrehaladtam, fokozatosan valami megnyugvásféle fogott el. Írás közben jöttem rá ugyanis egy különös felfedezésre: arra, hogy a világirodalom nem is olyan nagy. Ha szigorúan csak azokat az alkotókat és alkotásokat vesszük számításba, akik és amelyek igazán világirodalmi jelentőségűek, a végtelennek látszó anyag megdöbbentően összezsugorodik. Az igazi világirodalom, azt lehetne mondani, elfér egy jól megválogatott magánkönyvtárban, kötetei elhelyezhetők egy nagyobb terjedelmű dolgozószoba falai mentén. Ha valaki kora ifjúságától kezdve, rendszeresen és foglalkozásszerűen olvas, nelV mezzo, az emberélet útjának felére érve már el is olvasta a világirodalom jó részét, anélkül, hogy észrevette volna.

Természetesen minden attól függ, mit értünk világirodalmon. A világirodalmat sokan úgy fogják fel, minta nemzeti irodalmak összességét, ezért a magyar tudósok szívesebben használják a ,világirodalom' szó helyett az ,egyetemes irodalom kifejezést. Én nem az egyetemes irodalom megírására vállalkoztam; a világirodalom szót eredeti értelmében használom. A szót Goethe vetette be a köztudatba. Goethe ezt mondta Eckermannak: "A nemzeti irodalom most nem mond sokat, most a világirodalom korszaka van soron és mindenkinek az irányban kell hatnia" hogy ez a korszak minél előbb bekövetkezzék. Az idézetből látható, hogy Goethe világirodaimon olyan irodalmat értett, amely nemcsak egy nemzet, hanem az egész világ számára jelent valamit. Tehát világ-irodalmat nem cselekvő értelemben, nem azt az irodalmat, amelyet az egész világ ír, hanem szenvedő értelemben azt az irodalmat, amelyet az egész világ számára írnak. A világirodalom azoknak a műveknek összessége, amelyek értékük vagy hatásuk révén, legalább is virtualiter, minden műveit nemzet számára mondtak valamit és el is jutottak minden műveit nemzethez. A világirodalom története az a folyama amelyben a nemzetek fölötti jelentőségű írók és művek országhatárokon és évszázadokon átemelkedve megtermékenyítik és irányítják egymást. A világirodalom története élő összefüggés.

A meghatározásból következik, hogy a világirodalom történetéből kimaradnak a középszerű írók, még akkor is, ha nemzeti irodalmuk történetében fontos szerepet játszottak. „Nem lehet elvárni az emberiségtől", - mondja a legjobb amerikai irodalomtörténet szerzője, „hogy magával hurcolja a korokon keresztül a középszerű könyvek egyre növekvő terhét, annak a mulatságos elvnek alapján, hogy e könyvek szerzőinek kortársai még rosszabb könyveket írtak”. A világirodalom csak az igazán nagy írókat foglalja magába és rajtuk kívül azokat, akiket általában nagynak tartanak.

A meghatározásból bizonyos kiküszöbölhetetlen igazságtalanság is származik. A világirodalom elsősorban a nagy nemzetek, - illetve irodalomról lévén szó, a nagy nyelvek irodalma. Nem azért, mintha ez feltétlenül értékesebb volna a kisebb nyelvek irodalmánál; hanem abból a gyakorlati okból, hogy a nagy nyelvek beszélői legfeljebb egymás nyelvét tanulják meg, a kisebb nyelvek beszélői pedig a magukén kívül csak a nagy nyelveket és ily mód a közös irodalmi tudatba, a „világirodalmi tudatba“ csak a nagy nyelvek irodalma kerülhet be, a kisebb nyelvekből pedig az a kiváltságos kevés, amit a nagy nyelvekre lefordítanak. A művelt magyar ember figyelemmel kísérheti a magyaron kívül a német, francia, angol, olasz, esetleg spanyol irodalmat, de már a svéd vagy a finn irodalomból csak azt ismeri meg, ami magyarul vagy a fenti nyelvek egyikén fordításban megjelenik. A világirodalom eszerint: a két klasszikus nyelv, a görög és a latin irodalma, továbbá a Szentírás - ezek kultúránk közös alapjai. Azután pedig a három nagy latin leány-nyelv, a francia, olasz és spanyol és a két nagy germán nyelv, a német és az angol irodalma. Ezekhez hozzájárult a múlt század folyamán kiváltságos lángelmék átütő ereje és sajátos történelmi konstellációk összehatása révén a lengyel, orosz és skandináv irodalom; csak ezek hatnak az egyetemes irodalomra, csak ezek tagjai az élő összefüggésnek, amelyről beszéltünk. A jövőben további nyelvek irodalma léphet be a világirodalomba; de ebben a történelmi pillanatban csak eddig terjednek a világirodalom határai. (A kisebb nyelvek irodalmára vonatkozó legfontosabb adatokat könyvem, lexikális használhatósága kedvéért, függelékben tartalmazza.)

Ez igazságtalanság, azt mi kis nemzetek fiai érezzük legjobban; de azok közé az alapvető igazságtalanságok közé tartozik, amelyek ellen harcolni gyermeki dolog és donquijotéria lenne.

Nem szorul bővebb magyarázatra, hogy könyvemben nem szerepel a régi és új keleti népek irodalma sem. Bármilyen csodálatos kincseket is rejtegetnek a nagyon kevesek számára, akiknek módjukban áll megismerni azokat, a nyugati kultúrkör irodalmára semmi befolyással nem voltak, nem léptek be a világirodalomba, nagy alkotásaik nem közös tulajdonai az emberiségnek. Kivétel az arabok és perzsák irodalma, amelynek legkiemelkedőbb művei megbízható fordításokban mindenkinek rendelkezésére állnak és hatásukkal hozzájárultak a nyugati irodalmak kialakulásához.

Könyvemben a magyar irodalom csak utalások és összehasonlítások alakjában szerepel. Méltánytalanság lett volna úgy bánni vele, mint a többi kisebb nyelv irodalmával; hiszen, hogy a magyar irodalom sokkal többet ér, mint amennyi helyet tölt be a világirodalmi tudatban, azzal mindnyájan tisztában vagyunk. Másrészt mindazt, amit a magyar irodalomról mondhattam, elmondtam Magyar Irodalomtörténetemben és nincs nehezebb és meddőbb feladat író számára, mint újra megfogalmazni valamit, amit egyszer már megfogalmazott.

Hasonlókép Magyar Irodalomtörténetemre kell hivatkoznom azok előtt, akik e könyv módszeréről kívánnak értesülni. Ebben a könyvben is azokat a módszertani elveket követtem, amelyeket annak bevezetésében megjelöltem. Igyekeztem tehát itt is végigvezetni az eszmetörténeti, stílustörténeti és irodalomszociológiai szempontot. Különösen ez utóbbit: nyomon követtem az irodalom külső megjelenési formáit, az élőszóbeli előadástól akézzel írott papyrusztekercsen és pergamen-kódexen át a gyorssajtóval előállított nyomdatermékekig vezető utat és e megjelenési formák hatását az irodalmi termelésre; igyekeztem tekintetbe venni, hogy bizonyos korszakokban az irodalom is része a gazdasági életnek, az írott mű árucikk, és ez is befolyásolja az irodalom alakulását; megkíséreltem bemutatni az írói öntudat, az írói rend, mint társadalmi osztály történetét; a világirodalom meghatározásából következik, hogy figyelmet kellett fordítanom az írók „utókorára", hatására és továbbélésére az irodalmi tudatban.

Főképen pedig szerettem volna megmagyarázni író és társadalom összefüggését, arról beszélni, mennyiben hordozója egy-egy író osztálya eszméinek és mondanivalóinak. De ezt a legfontosabb szempontot nem erőltettem; vigyáztam, hogy ne engedjek túlságosan saját elméleteim csábításának. Könyvemben, úgy érzem, ezek az irodalomszociológiai részek még így is a legvitathatóbbak; mert míg egyebekben ellenőrizhettem magam az irodalomtörténet és kritika nagy standard műveivel, az irodalom-szociológia terén olyan kevés még az előmunkálat, hogy legtöbbször csak saját elgondolásaimra támaszkodhattam.

Minthogy a világirodalom története az emberiség életének több évezredét öleli magába, az idők nagy rengetegében nem lehet eligazodni bizonyos tört énét filozófiai tájékozódás nélkül. A múlt századi irodalomtörténetek hallgatólagos alapja a Fejlődés tana: azt mutatják be, hogyan tökéletesedett az irodalom, amíg mai formáját el nem érte. De a huszadik század folyamán sajnos mindannyiunknak ki kellett ábrándulnunk a Fejlődés eszméjéből. Akármerre nézünk, azt éljük át, hogy az emberiség nem tökéletesedik, nem járul közelebb nagy eszményeihez; ennek következtében nem tökéletesedhet kifejezési eszköze, az irodalom sem. A gondolkozók visszatértek ahhoz a régi romantikus történetfilozófiához, amely a nemzeteket és kultúrákat élő szervezeteknek tekintette és úgy gondolta ezek is születnek, kiérnek, elöregednek és meghalnak az időben, és azután minden kezdődik élőiről. Az emberiség nem előre halad, hanem körben jár. Ennek a ma általános világérzésnek legművészibb és egyben legrendszeresebb kifejtése Oswald Spengler könyve, a Nyugat Alkonya. Nagyobbára őt követtem, ahol szükségessé vált a jelenségek történetfilozófiai rendezése. De mint az irodalomszociológiát, a spengleri „kultúrmorfológiát“ igyekeztem minden erőltetés nélkül alkalmazni. Nagyon is tisztában vagyok vele, hogy a jelenségek végtelen gazdagsága nem fér bele semmiféle rendszer keretei közé.

Az irodalomtörténet egyik legnehezebb kérdése az értékelés. Régebben az irodalomtörténet-írók tudatosan vagy öntudatlanul még a klasszikus, normatív esztétika hatása alatt álltak, vagyis azt hitték, hogy az irodalmi műveket hozzá lehet mérni bizonyos örök érvényű normákhoz, szabályokhoz és így értéküket pontosan meglehet állapítani; ezért a régibb irodalomtörténetek nem is álltak másból, mint az írók életrajzából és műveik „méltatásából. De ma, relativista korunkban már nem hiszünk örökérvényű szabályokban; úgy tudjuk, hogy minden irodalmi értékelés relatív és egyéni. Ezért a modern irodalomtudomány igyekezett is lehetőség szerint kikapcsolni az értékelést, helyette a művek keletkezésének lelki, szellemi és társadalmi okait, továbbá egymás közti összefüggésüket vizsgálta. De az értékszempontot mégsem lehet teljesen elmellőzni. Hiszen az irodalomtörténet-író már akkor is értékel, amikor eldönti, kiről beszéljen és kiről ne, kiről beszéljen többet és kiről kevesebbet. És ha nem értékel, cserben hagyja a közönséget, elsősorban azt akarja megtudni tőle, mit „kell“ elolvasni és miért éppen ezt és nem mást.

Nem kerültem el tehát az értékelést; de hogyan kerüljem el akkor, hogy ítéleteim ne csupán egyéni hajlamaim kifejezései legyenek? Olymód, hogy igyekeztem véleményemet összhangba hozni a hozzáértők ítéletével, alkalmazkodni a kialakult irodalmi közmegegyezéshez. Nem is esett nehezemre; hiszen az ember belső megérése irodalmi ízlés szempontjából úgyis abból áll, hogy lassankint rájön, hogy csakugyan nagy írók azok, akiket a hagyomány annak tart. Nemigen írtam le olyan véleményt, amely a közmegegyezéssel ellenkeznék - de hogy könyvem mégse váljék irodalmi közhelyek kritikátlan ismételgetésévé, a közmegegyezést viszont hozzámértem saját olvasói élményemhez és igyekeztem azzal kiegészíteni.

A művek értékének megbeszélése közben igen gyakran tekintetbe vettem, mennyire eleven a mű, milyen benyomást tesz a „mai olvasóra Ez a szempont tulajdonképpen nem értékelés; a mai olvasó nem okosabb a régi olvasónál és ha egy mű a mai olvasót nem ragadja meg, az gyakran nem a mű hibája, hanem a mai emberé. Nem is nagyon maradandó szempont, mert ami ma tetszik, holnap talán nem fog tetszeni, az ízlés napjainkban igen, erősen hullámzik; a mai olvasó nem azonos az „utókorral", csak egy pillanata az utókornak. Mégis nagyon fontosnak véltem ennek a szempontnak kidolgozását. Egyrészt azért, mert ezt a könyvet is a mai olvasó olvassa és tájékozást vár belőle, hogy előreláthatólag melyik lesz az a könyv, amely szívéhez közel tud kerülni. Másrészt pedig azért, mert az irodalomtörténet is, mint mindenírás, közösségi alkotás és céljaihoz hozzátartozik, hogy kifejezze a közösséget, amelyből sarjadt; az irodalom-történetnek nemcsak az irodalmi múltról kell tanúságot tennie, hanem a jelenkorról is, amelynek terméke. Ezt akkor éri el, ha időnkint látleletet vesz fel az irodalom anyagáról és megállapítja, mi él és hat belőle abban a történelmi pillanatban. Ötven év múlva könyvemben az akkori szakembert már nem az fogja érdekelni, amit a régi és új írókról mondok benne, mert azt úgyis fogja tudni, hanem az, amit a mai olvasóról mondok; mert addigra már irodalomtörténeti adat az is, hogy mi tetszett ma és mi nem. Könyvemben ötven év múlva az lesz érdekes, ami addigra elavul benne, az, ami a mai felfogásra jellemző.

Összefoglaló és közhasználatra szánt műnek nem lehet feladata új részletigazságok és összefüggések felfedezése; ezt a szaktanulmányoknak és monográfiáknak kell elvégezniük. Inkább gyakorlati, mint elméleti cél vezetett: hogy kezére járjak azoknak, akik Magyarországon olvasni szeretnek, segítsek nekik, hogy könnyebben kiismerjék magukat az írók és művek végtelen és gyönyörű sokadalmában. Azt szeretném, hogy az, aki könyvemet forgatja, kedvet kapjon minél több értékes, igazán világirodalmi könyv elolvasására. Vannak, akik szórakozásból olvasnak és vannak, akik műveltségüket akarják olvasmányaikkal gyarapítani; de én a harmadik olvasóra gondolok, arra, akinek az olvasás életfunkció és ellenállhatatlan kényszer - csak ez az igazi olvasó. Vágyam az, hogy az olvasás szenvedélyét keltsem fel és tápláljam azokban, akikhez soraim elkerülnek. Mert én is hiszem, amit John Cowper Powys mond: „Az embernek lehet sikere könyvek nélkül, meggazdagodhat könyvek nélkül, zsarnokoskodhat embertársai fölött könyvek nélkül, de nem, láthatja Istent nem élhet jelenünkben, amely a múlttól terhes és méhében hordozza a jövendőt, ha emberi fajtánk csodálatos naplóit nem ismeri.

Azt szeretném, ha át tudnék adni valamit a gyönyörűségből, a megrendülésből, a megszállottságból, amelyet én éreztem egyes művek olvasása közben, amit nekem jelent az, hogy van a világon irodalom. Ezért nem is ragaszkodtam a hűvösen tudományos, közlő előadásmódhoz, nem titkoltam megrendültségemet és nem idegenkedtem a pátosztól sem; vannak dolgok, amelyekről nem illik meghatottság nélkül beszélni. Bárcsak könyvem hozzájárulna ahhoz, hogy gyarapodjék és erősödjék az igazi olvasók kicsiny konfratemitása, napjainkban, amikor hallgatnak a Múzsák és összebújnak, akik a Múzsákat tisztelik. Mert a világnak égető szüksége van egy kis jóságra - és aki a könyveket szereti, rossz ember nem lehet.

Az Olvasónak különös figyelmébe ajánlom a harmadik kötet végén található tárgymutatót, amely magában foglalja az irodalmi fogalmak címszavait, a műfajokat, stílusokat, irodalmi eszméket, - és remélem, hogy elősegíti könyvem használhatóságát.

Végül is köszönetet mondok tudós mestereimnek, illetve barátaimnak, akik megbecsülhetetlen segítségemre voltak egyes részletek átnézésével és szakszerű tanácsaikkal, így elsősorban Angyal Endre, Gyergyai Albert, Illés Endre, Kardos Tibor, Kerényi Károly, Máthé Elek, Rónay György, Sík Sándor, Turóczi-Trostler József és Zolnai Béla uraknak.

ELSŐ RÉSZ
A GÖRÖGÖK

A történelem minden korszakának vannak előzményei, semmi sem igazán kezdet. A görög szellemet a keleti kultúrák készítették elő. De az európai irodalom, a világirodalom, az egész világ számára való irodalom folytonossága mégis csak a görögökkel kezdődik, azzal az újsággal, amit ők hoztak az emberi tudatba: felfedezték az embert.

A keleti népek vallásaiban istenek és állatok keverednek egymással riasztó összevisszaságban és embertelenül óriási arányokban. A görögök isteneiket emberformában ábrázolták - és mint isteneik, egész kultúrájuk emberszabású. Ők fedezték fel az emberi test helyes arányait, épületeik és szobraik is akkorák, amekkoráknak emberhez mért épületeknek és szobroknak lenni kell; érzelmeik, vágyaik és az azokat kifejező költői képeik sem mennek túl az emberi arányokon, embertelen monumentalitásba. A szfinkszet és a piramist nem ők építették és százkarú isten csak mint barbár ősvilági szörnyeteg szerepel mitológiájukban. ők mondták ki először, hogy az ember a mértéke mindennek és ők mérték fel elsőnek az emberi dolgokat.

A primitívek és a keletiek a világot istenek és állatok veszedelmes khaoszaként élték át és alapérzésük a rettegés - a görögök a kozmoszt, a „feldíszített“ világmindenséget is emberszabásúnak látták és jól érezték magukat benne. Olyan jól, hogy az utókor csaknem napjainkig ennek a görög euphoriának a bűvölete alatt állt és nem is akart mást észrevenni a görögség nagy alkotásaiban, mint a klasszikus harmóniát és derűt. Edle Einfalt und s tille Grösse, így határozta meg a görög lelket Winckelmann, az új-humanista, a XVIII. század közepén, mikor a görög hagyaték mélyebb megértése kezdetét veszi. És csak száz év múlva eszmélnek rá Nietzsche, Rohde és követőik, hogy a „nemes egyszerűség és csendes nagyság“ a görögségnek csak az egyik, a napfényes, apollinikus oldala - vele szemben áll a másik, a dionysikus, amely sötét ősi rétegekből szakad fel eksztatikusan és igazi kifejezése a görög tragédia.

Winckelmann és kora a görögökben még csak a művész-népet látta, amely széppé, műalkotássá varázsolta az élet minden megnyilvánulását. Nietzsche óta azonban úgy gondolják, Ahogy a művészet is csak kifejezője volt valaminek, mint minden művészet. A görög istenek először mégis istenek voltak és csak azután lettek Homéroszi alakokká, bármennyit is alakított rajtuk Homérosz. Az újabb ókortudomány középpontjában a vallástörténeti kutatás áll s az általa felvetett új szempontok az irodalomra vonatkozó szemléletet is sok tekintetben megváltoztatták.

Az utókor végtelenül sokat tanult a görögöktől: részben közvetlenül maguktól és még sokkal inkább közvetve, a római, az ó-keresztény és kisebb mértékben a bizánci és az arab kultúrán keresztül. Sokkal többet tanult, mint az ember gondolná, valószínűleg még annál is sokkal többet, amennyiről a tudósok máig számot tudnak adni. Minden, ami megfogalmazás, minden, ami forma, végső gyökereiben a görögöktől ered. Ha írunk, ha beszélünk, sőt ha érezünk és érzésünk a khaoszból kilépve formát ölt bennünk - magunk-tudatlanul mindig a görögökre emlékezünk.

A görög alkotások értékét tehát művészi tökéletességükön kívül még forrás-voltuk is emeli: a görög tragédiák nemcsak tökéletes tragédiák, hanem az első tragédiák is, minden későbbi tragédia ősei és egyben mintái. És harmadik fajta érték gyanánt hozzájárul az előbbi kettőhöz az utókor beléjük ivódott lelkesedése. Ha ma írna valaki egy művet, amely minden tekintetben egyenrangú volna Homérosz eposzaival, ez a mű mégis mögötte maradna Homérosznak: mert hiányoznának belőle az évezredek, amelyek Homéroszt megrendülve hallgatták és olvasták. Ez a „beléivódás" a görögnél is fokozottabb mértékben áll a római irodalomra. Az antik világ nagy alkotásainak legfőbb vonzóereje számunkra, késői emberekre talán éppen az, hogy magukba szívták a századok szakadatlan csodálatát és közben ebből a rajongásból is rájuk rakódott valami, fokozva csillogásukat, úgyhogy most már nem egy kor és egy nép emlékei, hanem az egész emberi múlté.

Első fejezet
Az eposz

Homérosz

Homéroszi kérdés

Amint a világ egy csodával, a világteremtéssel kezdődik, hasonlókép az irodalomtörténet első tényei s egy csoda (és egyben egy világ teremtése). Homérosz eposzai, a legrégibb irodalmi emlékek, mindjárt a legtökéletesebb művek közé tartoznak, és eljövendő évezredek számára mintául szolgáltak a költészetnek.

Már az ókorban is akadtak filológusok, akik kétségbe vonták, hogy a Homéroszi epika egy ember műve. A gondolatot a XVII. században felújították, a XVIII. végén pedig egy nagy klasszikus-filológus, Friedrich August Wolf részletesen kidolgozta; így keletkezett az ú. n. Homéroszi kérdés. A XIX. század folyamán a tudományban általánosan uralkodó fejlődés-eszméhez igazodott az a kép is, amelyet a tudósok Homéroszról alkottak. Homérosz nem is élt, - mondták - költött személy, neve annyit jelent, mint „összeragasztó“; ha élt is, akkor is csak abban állt szerepe, hogy összeragasztotta a rövid, balladaszerű énekeket, amelyeket rhapsodosok, dalnokok énekeltek a trójai háború hőseiről. Vagy talán volt valami eposzi mag és e köré kristályosodott ki az Iliász és az Odysseia. Csoda nincsen. Ha valami olyan nagyszabású, hogy nem tudjuk elképzelni, hogyan is lehetett egy ember alkotása, akkor ki kell deríteni, hogy nem is egy ember alkotása. (Mintha bizony valószínűbb lenne az, hogy a Homéroszi korban nem egy zseniális költő élt, hanem huszonnégy!)

Keletkezésük

A költők kezdettől fogva tiltakoztak ez ellen a felfogás ellen. Tiltakoztak, nem filológiai és történelmi adatokra hivatkozva, mint a tudósok, hanem arra a számukra élményszerű igazságra, hogy egységes alkotást csak egy alkotó hozhat létre, mert az egység éppen azt jelenti, hogy egy lélek tükröződik az alkotás egészéből. Az angol és francia tudósok is inkább a költők pártjára keltek és ma, a wolfiánus elmélet utolsó nagy védelmezőjének, Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff-nak halála óta már a németek közt sem akad komoly tudós, aki azt állítaná, hogy a két Homéroszi eposz lassankint fejlődött ki.

De a megalkuvás nélküli „unitárius" álláspontot sem lehetett fenntartani. Be kellett ismerni, hogy más írta az Iliászt és más az Odysseiát. Az Odysseia később, talán száz vagy kétszáz évvel is később keletkezett, és már az Iliász hatása alatt, az Iliászt, mint iskolai mintaképet követve, a nélkül, hogy sikerülne teljesen felemelkednie az Iliász fenséges magaslatára. Ahhoz sem fér kétség, hogy a görögök már Homérosz költeményei előtt is ismerték a nagy eposzokban szereplő isteneket, hősöket és mondákat; a rhapsodosok ezeket már Homérosz előtt is megénekelték. Fel kell tételezni még azt is, hogy Homérosz előtt is voltak már nemcsak hősi dalok, hanem az Iliászhoz hasonló, hexameterben, tehát nem éneklésre, hanem szavalásra való formában szerzett epikus költemények is. Lehet, hogy szerzőjük vagy más már le is írta ezeket, aminthogy feltételezhető az is, hogy Homérosz már írásban fogalmazta meg költeményét. Az Iliásznak nagyon sok előzménye volt, hosszú út, hosszú „fejlődés" vezetett odáig; az út Homérosszal érte el csúcspontját, de távolról sem zárult le vele. Mindez így van; de a csoda mégis csoda marad.

Az előzmények valamennyien elvesztek, sőt az utórezgések is: a görögök, és irodalmi örökségük őrzői és elprédálói, a bizánciak, nem ismerték még a fejlődés-gondolatot, nem tartották érdemesnek, hogy a kezdetlegesebb műveket is konzerválják, elég volt nekik a tökéletes. De ha az előzmények ránk maradnak, a csoda akkor sem volna kevésbé csodálatos. A csoda az, hogy ezekből az előzményekből Iliász lett. Az előzmények más népeknél is együtt voltak és mégsem alkottak még egy Iliászt: mert Homérosz csak egy volt. Hasonló jelenség Shakespeare fellépése, de kevésbé titokzatos, mert itt ránk maradtak az „előzmények“, - amelyek oly keveset mondanának, ha nem Shakespeare-hez vezetnek! A csoda az, hogy teremtő géniusz járt az emberek között - és hogy mindjárt az első költő, akinek neve ránk maradt, azok közé a világalkotó géniuszok közé tartozik, amilyen csak három-négy ha megjelent az egyetemes irodalomtörténet folyamán.

Élete, Iliász

Ennek a csodálatos alkotónak életéről úgyszólván semmit sem tudunk. Ismeretes, hogy az ókorban „hét város vitatá", hogy melyik szülte; a tudósok azt mondják, hogy az elsőnek lehetett igaza, a kisázsiai Smyrnának. Életének idejét is csak nagyon hozzávetőlegesen ismerjük: valamikor a IX., VIII. vagy VII. században Kr. e. élhetett.

A két nagy eposz közül a régibb és nagyobb szabású, az Iliász, a trójai háborúról szól. A trójai háború hatalmas hősmondájának valószínűleg volt történelmi alapja: a Kis-Ázsiában gyarmatosító görögök harca az ottani barbár őslakosság ellen; ezt bizonyítja, hogy egyik-másik trójai hős neve Homérosznál is barbár hangzású. A hősköltemény középpontjában Achilleus áll, Achilleus haragja. Achilleus felindul Agamemnon, a Tróját ostromló görögök vezére ellen és visszavonul a harctól. A trójaiak erre erőre kapnak; Achilleus megengedi legjobb barátjának, Patroklosznak, hogy az ő fegyverzetében szálljon síkra a trójaiak ellen. Hektor, Trója legvitézebb védője, megöli Patrokloszt. Achilleus fájdalmában őrjöng, majd Hektor ellen vonul. Meg is öli, holttestét nem hagyja eltemetni, amíg Priamus király, Hektor ősz atyja, ki nem jön érte Trójából. Achilleus megkönyörül rajta és kiadja Hektor holttestét; Patrokloszét pedig a görögök nagy pompával eltemetik.

Igazi „hős“-költemény: tárgya nagy háború, királyokkal, csatákkal, párbajokkal; de a „Hinterland“-ban elénk tárul az emberi világ egész gazdagsága.

Látjuk a százkapujú Trója napi életét, amint folyik tovább, bár a hősök ölik egymást a kapuk előtt; az asszonyok dolgoznak, gyermeküket sétáltatják és áldozatot mutatnak be az istennőnek; a vének a ház előtt ülnek és elismeréssel szemlélhetik Szép Heléna szépségét; odalent a vezérek tanácskoznak és civakodnak végtelen hatalmi féltékenységben; és fent az ezercsúcsú Olümposzon a halhatatlan istenek nagy kedvvel élik emberi-emberfölötti életüket, lakomázva, veszekedve, szerelmeskedve és egymáson mulatva. Istenek, asszonyok és hősök egyaránt és folyton beszélnek, ömlik belőlük a gyönyörű és bőséges, ráérős görög szó, mind tudják, hogy szépen beszélnek és örülnek egymás és saját szavaiknak.

Odüsszeia

Az Odysseia emberekben és emberi dolgokban valamivel szegényebb, mint az Iliász, - de térben sokkal nagyobb: tengerben, országokban, egekben.

Az Iliász a jelenvalóság költeménye; azoknak az eposza, akik oly jól érezték magukat a földön, hogy az emberiség azóta is odavágyódik közéjük. Az Odysseia a távolság eposza, az utazásé. Az első romantikus mű, azt lehetne mondani, mert benne jelenik meg először a nosztalgia. Hőse, a „sokcselű" Odysseus, már nemcsak hős és ember, hanem jellegzetesen görög is. A görög nemzeti vonások dicsőülnek meg benne: a beszéd szeretett diplomatikus ügyességgé, az éles értelem mindenki eszén túljáró ravaszsággá, a nagy görög kíváncsiság, a thaumazein, „csodálkozás" (minden filozófia alapja Platón szerint), emésztő világjáró szenvedéllyé, tengerentúlra kergető nyugtalansággá.

Odysseus Trója pusztulása után elindul, hogy a tengeren át visszatérjen Ithakába, hűséges feleségéhez, Pénelopéhez. De a tenger nagy útvesztő, különösen, ha egy isten haragszik az emberre; Odysseus találkozik minden szörnyeteggel és megismerkedik minden távoli és titokzatos néppel, amellyel az első görög hajósok képzelete a Földközi-tenger partjait benépesítette. Társai renyhe álmodozásba merülnek a lótuszevők földjén, áldozatul esnek a félszemű óriás Polyphemos haragjának, Kirké disznóvá változtatja őket. Meglátogatja az alvilági mezőket, árbochoz kötve meghallgatja a szirének bűvös énekét; a hajósok ellopják a Nap teheneit, az erre keletkező szörnyű viharban mind elpusztulnak, csak Odüsszeusz egymaga vetődik Kalypso nimfa szigetére, majd kilencévi sínylődés után a phaiakok országába. Végül is hazaér, leöli a kérőket, akik távollétében Pénelopét ostromolták és Odysseus vagyonát felették.

Aktualitásuk

Vajon nyugodtan élt ezután ősei otthonában? Az ember szinte elvárja a folytatást, amelyet kétezer évvel később Dante írt meg: Odysseus újra útnak indul hajójával mindegyre nyugat felé, mígnem az Égi Hatalom elsüllyeszti, mikor a távolban már feltűnik a Purgatórium hegyfoka. Az örök vándor, a távolságokkal eljegyzett ember, otthon sem találja meg otthonát és nosztalgiájára nincs orvosság, csak a halál, amely ott leselkedik minden nosztalgia alján. Odysseus útján leplezett halál-démonokkal és halál-országokkal találkozik (Kerényi Károly) és a halálsóvárgó középkori kelta monda, amely Dantét ihlette, könnyen tudott hozzákapcsolódni. (l. ott.)

A Homéroszi eposzok egyik legmegdöbbentőbb sajátossága az, hogy a laikus olvasó fordításban csaknem úgy olvassa, mintha mai író írta volna. Ez az örökös aktualitás a világirodalom legnagyobb költőinek közös tulajdonsága: Homéroszé, Danteé, Shakespeareé, Goetheé. írásaik ma kevésbé hatnak régiesen, mint pl. akár a világháború előtt divatos regények.

Mégis Homéroszban a legmegdöbbentőbb ez a vonás, mert hiszen itt majdnem háromezer év távolsága válik semmivé. Baksay Sándor népies, Arany Jánoson tanult Iliász-fordítását kis gimnazisták éppoly gyönyörűséggel olvassák, mint a Toldit vagy az Egri Csillagokat. Élvezésükhöz nem kell semmiféle előzetes tanulmány, nem kell „beleélni magunkat" elmúlt korok lelkébe. Homérosz emberei emberek. Akár ma is élhetnének.

Homérosz és az istenek

De a Homéroszi eposzokban nemcsak emberek szerepelnek, hanem istenek is. És ez idegenszerű a laikus olvasó számára és végeredményben a legnagyobb felkészültségű tudós sem tudja teljesen megmagyarázni Homérosz hitét, ha ugyan lehet ezt a szót vele kapcsolatban használni.

Pedig ez az eposz tengelye. Minél mélyebben behatol az ókortudomány az antik világ nagy műveibe, annál világosabbá válik előtte, hogy az antik irodalmat egy pillanatra sem lehet elválasztani az antik vallástól, az antik embereket az antik istenektől.

A Homéroszi világ egészen át van itatva istenekkel. Az istenek gyakran megjelennek a halandók előtt, elbeszélgetnek velük, olykor közömbös dolgokról is, szenvedélyesen állást foglalnak az emberek ügyeiben. Ha nem is jelenik meg személyesen egy „daimón", az isteni jelenvalóság mindig érezhető; Homérosz stílusa is csupa isten. Theoeikelos, „istenekhez hasonlatos", az aránylag kevésbé magasztos Homéroszi jelzők közé tartozik, egy istentől származni még nem jelent sokat, és „isteni", „ambróziás", „istenadta" az éjszaka is, a nagy egység, amely naponta egybemossa az élőket. Homérosz embereinek illemkódexéből nem hiányzik, hogy mit kell tenni, ha az ember egy istennel találkozik. Amikor a hullámok Odysseust meztelenül partra vetik a phaiakok szigetén és arra jön Nausikaa, a királylány, Odysseus udvariasan megkérdi tőle: „vajon halandó vagy-e vagy pedig istennő, mert külsőd után inkább istennőnek gondolnálak". Odysseus jól tudja, hogy Nausikaa nem istennő, csak bókolni akar, de Nausikaa a bókot nem tartja ostobán túlzónak, mert hiszen éppúgy járhatna arra egy istennő is, vagy pedig egy istennő felvehetné Nausikaa alakját. Mert az istenek rendszerint valakinek az alakjában jelennek meg, és ilyenkor alakjuk titokzatosan kettős, isteni is és emberi is.

Már Hérodotosz is azt mondta, hogy Homérosz és Hésziodosz alkotta meg a görög isteneket. Minthogy a görög csak a megformált valóságot érzi létezőnek, Hérodotosz mondását úgy kell érteni, hogy Homérosz és nyomán Hésziodosz adott formát a görög isteneknek: az addig formátlan ős démonokat, lakét az archaikus görögök kígyók, kövek, tüzek alakjában imádtak, ők látták el plasztikus, jellemüknek és hatalmi körüknek megfelelő emberi alakkal, és ez az általuk megalkotott alak a görögök szemében azontúl érvényes maradt; Pheidias például az olympiai Zeus szobrát az Iliász néhány sora alapján faragta meg.

Homéroszi vallás

De vajon hitt-e Homérosz az istenekben, akiket ő maga alkotott? Az egyistenhitben felnőtt ember számára ez a kérdés elkerülhetetlen. Sokan tagadóan válaszoltak rá; a múlt század végén általános volt az a felfogás, hogy Homérosz egy dekadens kultúra hajtása és csak annyiban hitt isteneiben, amennyire egy költő hisz alakjaiban. De a kérdést nem szabad így felvetni. Homérosz nem „hitt“ az istenekben, mint egy keresztény hívő, akinek a számára Isten létének felismerése a vallásosság legalapvetőbb aktusa. A keresztény hívő által felismert Isten végtelen, mellette a hívő véges mivoltában csaknem semmivé lesz. Ez a hit a hellén számára teljesen ismeretlen, de ellentéte, a hitetlenség is csak sokkal később lép fel. A Homéroszi vallás nem hit. Homérosz istenei nem végtelenek, nem sokkal nagyobb urak az embereknél, lázadó halandók olykor dacolnak is velük. De hogy valóságosak Homérosz számára, ahhoz kétség nem fér.

Hogy isteneit néha bizonyos enyhe gúnnyal kezeli, hogy néha csaknem operett-alakot csinál belőlük, pikáns intimitásokat mesél róluk, hogy istenei általában véve kevésbé nemesen viselkednek, mint emberei, hogy az istenek maguk állandóan kinevetik egymást - egyáltalán nem bizonyítja, hogy nem voltak valóságosak a számára. Az ember azokról pletykál és tréfálkozik legszívesebben, akiket tisztel és akiknek közellétét állandóan érzi. És az az alapvető komolytalanság, amely a Homéroszi istenek legszembetűnőbb tulajdonsága, - paradox módon épen isteni mivoltukból következik. Gondoljuk meg: az istenek is részt vesznek az ütközetben Trója falai alatt, fegyverrel kezükben harcolnak egymás és az emberek ellen, de harcukból hiányzik a hősi élet nagy perspektívája, a hősi halál. Fellázadnak olykor Zeusz ellen, Zeusz görögös nagyot-mondásokkal meg is fenyegeti őket, de lázadásukból hiányzik a legfőbb tét: nem teszik, nem is tehetik rá életüket, mert halhatatlanok. A halhatatlanság az istenek fölénye a rövidéletű emberekkel szemben, de a halandóság az emberek fölénye az istenekkel szemben, mert ez ad tragikus súlyt, komolyságot, fényt és árnyat tetteiknek. Az istenek halhatatlanok és éppen ezért súlytalanok (Kerényi Károly).

Társadalmi háttér

És most térjünk vissza az emberek közé. Kik ezek, hová tartoznak, hogyan helyezkednek el a társadalomban, az emberi világ rendjében? Az Iliász hősei egyharcos, földbirtokos feudális főnemesség tagjai, csatlósaikkal, hűbéreseikkel. „Népi" ember csak egy szerepel, a szemtelen és szemtelenségéért bűnhődő Thersités. A később keletkezett Odysseia valamivel demokratikusabb, benne megismerkedünk Odysseus házanépével, kecskepásztoraival is, de ezeknek az értékét urukhoz való ragaszkodásuk adja meg, a hű szolga a végén jutalomban részesül, a hűtlen bűnhődik. A szemlélet még itt is teljesen arisztokratikus.

Nem népeposz

Ma már szinte érthetetlennek találják a tudósok, hogyan is láthatott a múlt század eleje, a romantika kora népeposzt, naiv eposzt az Iliászban. Homéroszban nincs semmi népies, semmi a népköltészet „szökelléseiből", a földműves ember gondterhes jámborságából. „Földművelő nép nem feledkezett volna meg a szántóföld istenségeiről, akiknek persze nincs idejük arra, hogy felmenjenek az Olymposra. Bármily kezdetleges is egy kultusz, a természet rákényszeríti az egyházi évet és az ünnepeket. Ennek Homérosznál nyoma sincs; az Iliász általában nem ismeri az évszakot és az időjárást." (Wilamowitz-Moellendorff)

Lovagi költészet

Nincs benne semmi naiv, világképe fölényes, elegáns. Nem-naiv a szó alkotás-lélektani értelmében sem: Homérosz tudatos alkotó. A hexameter is igen bonyolult, késői versforma, nyelve is műnyelv, irodalmi nyelv, olyan nyelvjárás, amelyet valószínűleg sehol sem beszéltek, csak a költők használták.

A Homéroszi epika udvari költészet, lovagi költészet, mint a nagy középkor epikája. Benne nem az ősi mediterrán földmívelő nép, nem az őslakosság jut kifejezésre, hanem a görög kultúrát megteremtő hódítók nagy manifesztációja ez. Ezek a hódítók észak felől törtek be lóháton a görög félszigetre, leigázták az ottlakó jámbor földműveseket és hűbéri fejedelemségekbe szervezkedtek.

Éppen ezért a Homéroszi eposzok spengleri értelemben a középkor, lovagi eposzaival „egykorúak". Nem a görög őskorról adnak képet - a görög őskorról nem maradt semmi olyan irodalmi emlék, mint amilyen pl. a nyugati népek őskoráról az Edda. Az Edda-dalok spengleri értelemben sokkal „korábbiak" Homérosznál, mert a kultúrának sokkal kezdetlegesebb fokát tükrözik. Homérosz a maga korát vetíti elénk, amikor a hódítók már békésen letelepedtek és kiépítették és egyelőre még zavartalanul élvezték arisztokratikus társadalmi életüket, mint a nyugati lovagok a XII. és XIII. században. Az egyes kultúrkörökön belül ez az a pillanat, - a hűbériség delelőpontja - amikor a nagyepikus művek megszületnek.

Homérosz előkelősége

Ez az irodalomszociológiai helyzet határozza meg Homérosz epikai stílusának egyik legértékesebb tulajdonságát: nemes tartózkodását bizonyos dolgokkal szemben. Homérosz a szerelem testi dolgairól beszélve, hozzánk képest eléggé szókimondó, mint minden antik ember, de sosem lép túl bizonyos határt. Minden földizű realizmusa dacára sosem lehet azt mondani rá, hogy közönséges, valami visszatartja: az előkelőségtörvénye, a nemesi osztályfegyelem. Minden nemesi költészet szemérmes, gondoljunk a múlt század magyar költőire. A drasztikumot a polgár szereti és csak a polgár háborodik fel rajta. Az arisztokrata elnéz fölötte.

Ugyanez a nemesi mértéktudás tiltakozik minden ellen, ami a sötét emberalatti birodalomból jön: a mágia, a boszorkányság (pedig az egész ókorban nagy szerepet játszott) az Iliászból hiányzik; hiányzik a macabre elem, a halál borzalmainak és a halál édességének kiszínezése, hiányzik minden ősvilági szorongás, hiányoznak a thériomorph, állat alakú istenek és emberek, szóval a lélek nem arisztokratikus, sötétebb oldala.

Az Odysseia, szörnyetegeivel és lappangó halál-kultuszával, ebben is demokratikusabb.

Az Iliász középponti mozgató szenvedélye a barátság: Achilleus szenvedélyes barátsága Patroklosz iránt, bosszúja Patroklosz halála miatt. A barátság szenvedélye a későbbi görög irodalomban is nagyobb szerepet játszik, mint bármely más nép irodalmában - de mindig olyankor, amikor a választott kevesek, a görög arisztokrácia keresi irodalmi kifejeződését.

Végzet

Bár a halál gondolatába való elmerülést tiltja az arisztokratikus világrend, a halál mégis époly jelenvaló Homérosz mindegyik jelenetében, mint a halhatatlan istenek. Hősei az isteneket mindig halhatatlanoknak, magukat mindig halandóknak érzik; a görög költészet inkább beszél halandókról, mint emberekről. Hősei nemcsak azt tudják, hogy meg kell halniuk, hanem azt is, hogy nemsokára, fiatalon és véresen fognak elmúlni.

A napsütötte trójai mezőn mindegyre átsuhan a sötét árnyék. A Homéroszi hőshöz, mint a páncélja, a karja, úgy hozzátartozik a végzete is. A végzet-tudat, a későbbi nagy görög tragédiák előrecsengése, itt-ott áttöri a nyilván nehezen tartható Homéroszi harmóniát, amelyben a nemesi társadalom még ki nem kezdett elégedettsége tükröződik. Az ősvilági borzalom egyszer mégis áttör, egyetlen egyszer, de az az Iliász legmegrendítőbb jelenete: Achilleus lova megszólal és figyelmezteti gazdáját, hogy nemsokára meg kell halnia. De Achilleus rendreutasítja a lovat, nem is illik neki, mondja, jósolgatnia, felszáll kocsijára és kihajt a harcmezőre.

Humánum, emberi totalitás

Ez az egyetlen jelenet, ahol az állat alakú, a thériomorf elem szóhoz jut az Iliászban, egyébként világa emberi a szó legjobb és legrosszabb értelmében. Homérosz művében benne van minden emberi. Mint a középkor embere a Bibliában, az antik ember Homéroszban mindenre talált példát; az antik mithológia, amint Homérosz és követői formába öntötték, az antik lélek minden megmozdulását, az antik indulat minden gesztióját magában foglalta.

Magában foglalta az emberinek azt a legmagasabb síkját is, amit pár excellence emberinek szoktunk nevezni. Csak humánus lélek érthetett és ábrázolhatott ennyiféle embert, ösztönt és indulatot. Az egészen nagy alkotókat jellemzi ez a mindent tudás, mindent megértés, ez a tárgyilagosság, pártatlanság, ami nem elvtelen puhaságból következik, nem is a flauberti szenvtelenség erőszakolt következménye, hanem a nagy alkotónak alkotó-mivoltával együtt születik meg és emberi melegségből, együttérzésből fakad. A két eposz egyik-másik jelenete a humánus civilizáció, az emberi megszelídülés örök példája és törvénykönyve. Ki tudna humánusabb lenni, mint Homérosz, amikor leírja a fia holttestéért könyörögni jövő öreg Priamosz királyt, akit Hermész mint fiatal vitéz vezet Achilleus sátrához az éjszaka leple alatt. „Emlékezz atyádra" így kezdi mindjárt Priamos, „emlékezz atyádra, aki most egyedül van elhagyatott öregségben és utánad eped“. Achilleus sírva fakad (a görög hősök nem szégyellnek sírni), átéli múlandó ember voltunk egészpátoszát, siratja öreg apját és Patrokloszt, az imádott barátot és önmagát, akinek oly fiatalon meg kell halnia - és átadja az apának Hektor holttestét.

Görög vonások

Milyen emberiek Homérosz hősei! És milyen görögök egyben! Hogy az ember annyira szereti őket, abban bizonyára annak is nagy szerepe van, hogy annyira hasonlítanak önmagukra, minden szavuk egyformán jellemző. Minden szavuk; és sok szavuk van, amint már mondtuk. Nagyon szeretnek beszélni és szavaik igazságához nem ragaszkodnak oly konokul, mint ahogy szűkszavú emberek szoktak. Mikor az előbb említett részben Hermész megjelenik, hogy Priamoszt Achilleus sátrához vezesse, mindjárt elmond egy hosszú történetet, hogy ki ő és ki volt az apja; az egész történetből egy szó sem igaz. Miért mondja? Semmi gyakorlati oka nincsen rá, nem is kérdezte senki, Priamosz úgyis azt hiszi róla, hogy Achilleus egyik vitéze.

De Hermész hazudik, l’art pour l’art: mert görög.

Igaz, hogy Hermész a tolvajok és a tehetségek istene, isteni természetéhez tartozik a hazugság, Pallas Athéné nem szokott hazudozni, de Hermés is csak a görögöknél lehetett isten. (És milyen népszerű isten!) A görög hazudik, állandóan és kitartóan, ez a tulajdonsága szorosan összefügg művészi nagyszerűségével. Nem azért hazudik, mert gyenge a realitás-érzéke, nem hazudik kényszerűen, mint a hindu, aki nem tudja, hol a határa valóság és képzelete közt; a görög azért hazudik, mert kellemes hazudni, mert saját hazugsága szórakoztatja. Hazudik, mert minden görög egy kicsit művész és örül, ha csillogtathatja tehetségét, a poiein-t, a költést, történeteket koholhat.

Derű

Könnyű, vidám és örökre csábító Homérosz világa. Bár istenek és öregek ajka, sőt még lovak szája is a közeledő végzetre emlékeztet, bár az Iliász nagy temetéssel zárul, mégis a derű, a harmónia fűződik a tudatban Homérosz nevéhez. Hellasz örök-kék egére és a barátságos Égei-tengerre emlékeztet. Ez a derű és harmónia valószínűleg nehezen megvásárolt kincs volt, mint minden harmónia: a nemesi társadalom tökéletességének öntükrözése, mielőtt beáll a hanyatlás.

Homéroszi művek, az epikus hagyomány

Az Iliász marad az eposz. Belőle vonták el az eposz formai szabályait: az invokációt (egy égi lény segítségül hívását), az expozíciót (a tárgy megjelölését a költemény elején), az enumerációt (seregszemlét), a mithológiai apparátust (csodás elemet), amely az Iliászban természetesen még nem volt puszta apparátus, de később az lett; az eposzi bőbeszédűséget, a nagy hasonlatokat, amelyek Homérosz számára még egészen természetesek voltak, a primitívekhez még közelálló vizuális szemléletmódjából következtek, a későbbi eposzköltők számára azonban már súlyos és külsőséges kényszert jelentettek.

Homérosz követői

Az antik világ az eposzokon kívül több költeményt tulajdonított Homérosznak. Így többek közt a gyönyörű Homéroszi himnuszokat, - voltaképp előhangok ezek, a rhapsodosok énekelték, mielőtt a Homéroszi eposz-részlet előadásába belefogtak - továbbá a Béka-egér harcot, a nagy eposzi stílus paródiáját, vitéz békák és hős egerek ágálnak itt egymás ellen Homéroszi gesztusokkal, és több elveszett költeményt. Mindezek valószínűleg nem Homérosz művei.

A görög epika, amint már mondtuk, nem kezdődött Homérosszal, voltak előfutárai, akiknek művei nem maradtak ránk. Hasonlóképp nem is zárult le vele az epikus költészet. Az Iliász nyomán számos eposz keletkezett, elmondták az Iliász előzményeit, vagyis a trójai háború kitörését, majd Trója pusztulását, kitöltve az űrt az Iliász és az Odysseia közt, majd a görög hősmondák egyéb köreit, így Thebai ostromát is megénekelték. Ezeket a későbbi ion eposzköltőket kyklikusoknak nevezik, művük által lezárul az eposzi kyklos vagyis kör. Csak néhány töredékük maradt fenn és tartalmi kivonatok. Meg lehet állapítani, hogy sem a tartalom nemes kiválasztottságában, sem a formában nem közelítik meg Homéroszt és elvesztükért nem kell különösen sajnálkoznunk. De Hésziodosszal együtt teljes körré dolgozták ki a görög mithológiát és ezzel az antik szellemnek beláthatatlan szolgálatot tettek: belőlük merítettek az ókor költői valamennyien és nemcsak a költők, hanem a gondolkozók, a szónokok is, az egész ókori nép: Homérosz, Hésziodosz és a kyklikusok voltak az ókor bibliája, a költői és példaszerű világ-történelem, amelyhez minden emberi dolognak igazodnia kellett, ha hű akart maradni a halhatatlan istenekhez.

Hésziodosz

A másik nagy görög epikus, akinek neve túlélte a századokat, később élt, mint Homérosz, utánozta ugyan okkal-móddal az utolérhetetlen mestert, de már egészen más szemlélet, egészen más epikus stílus költője. Nem tűnik már el alakjai mögött, mint Homérosz, személyes panaszait is beleszövi költeményeibe, közeledik már a líra korszaka.

Munkák és Napok

Hésziodosz1 már nem nemesi, nem udvari költő. Szegény ember, a dalnokság úgy látszik nem biztosítja megélhetését, sovány kis földjét nagy gonddal műveli. Fő műve: a Munkák és Napok nem hősöket énekel, hanem a munkát, a mezei munka természet-megszabta rendjét, a munka értékét, (ő mondja először, hogy a munka nem szégyen.) A szegény embereket óvatosságra inti a gazdagokkal szemben és hasznos tanácsokat ad, hogyan kell a barátságot megőrizni, a feleséget jól megválasztani stb. Hésziodosz oktatni akar, nem gyönyörködtetni, műve az első tanköltemény.

A Homéroszi istenek csak halhatatlanok. Hésziodosz másik főművének, a Theogoniának szereplői, az ősi istenek, öröktől fogva élnek: az Éjszaka, a Chaosz, Gaia, a Föld, Uranosz, az Ég, Erebosz, a szörnyű alvilági sötétség és Erósz, a szerelem. Uranosz uralmát megdöntötte fia, Kronosz, az idő, Kronoszét pedig az ő fia, Zeusz. Zeusz alakította ki ezt a kozmoszt, ezt a világmindenséget, amelyben mi élünk, az ősi barbár kozmoszok után a rend és okosság világát. A világ az időtlen őslétből ezzel átlépett a történelembe. Zeusz és fényes istentársai uralkodnak a világon. De az ősi istenek, gigászok és titánok még most is élnek!

[1] Hésziodosz a boiótiai Askrában született Kr. e. 700 körül élt. Pásztor és földműves volt, összeveszett öccsével, Perszesszel, kivándorolt, majd gyilkosság áldozatává esett.

Második fejezet
A líra

Társadalmi háttér, a műfaj kifejlődése

A költői műfajok három nagy osztálya az egyes kultúrákon belül bizonyos törvényszerűséggel követi egymást: időrendben első az epika, azután jön a líra, majd a dráma. A görög irodalomnak még a fejlődése is mintaszerű, az egyes állomásokat világosan nyomon lehet követni.

A görög líra kora a VII. és VI. század, amikor az arisztokratikus társadalom nagy válságok után helyet ad a népuralomnak vagy a népi eredetű zsarnokságnak és evvel együtt a földközi-tengeri ősnép kultúrája, amely a Homéroszi görögnél puhább, érzékibb és áhítatosabb, áttör a kemény görög rétegen.

A legrégibb ránk maradt lírai emlékek későbbiek a Homéroszi eposzoknál, mégis sokkal kezdetlegesebbek. A lírikus egyelőre csak félve meri elhagyni az epikus forma biztos fedezékét. Megszületik a lírai versforma: az epikus tárgyilagosságú hexametert megtoldják a líraibb, szaggatottabb, két rövid dallamra szakadó pentameterrel és előttünk áll az első lírai forma, az elégia. Tárgyban sem mernek még eltávolodni az eposztól. Az első elégia-költők még nem „elégikus hangulatot" fejeznek ki, hanem harcra buzdítanak, politikai elveket vagy életbölcsességet hirdetnek; a személyes hang kevés, érzelmi kifejezés egyáltalán nincs ebben a költészetben.

Így Tyrtaios (talán Kr. e. 630 körül élt) elégikus versformában buzdította csatára a spártaiakat, akik annyira tisztelték, hogy minden csata előtt meghallgatták verseit. A monda szerint a spártaiak segítséget kértek az athéniektől, mire azok egy sánta tanítót küldtek: Tyrtaiost... Versei a bátorság dalai; a bátorság a legnagyobb kincs, inti a harcosokat, hogy „a halál fekete démonait, mint a napsugarakat, oly vágyva várják“. Mindössze három költeménye maradt ránk.

Theognis, Tyrtaios

Theognis verseiből sokkal több maradt ránk. Nagyobbára gnómák, vagyis életbölcsességet, erkölcsi tanulságot kifejező rövid költemények, kisebb részben skoiionok, ivó-dalok, valamennyien elégikus versmértékben.

Archilokhosz

Az igazságok, amelyekre fiúbarátját inti, legtöbbször nem nagyon meglepőek, de általában igazak maradtak azóta is: így, hogy szegénynek lenni nagyon kellemetlen és hogy a legnagyobb baj az, hogy sokszor a rosszaknak van pénzük, a jóknak pedig nincs. Az igazságok nagy része a száműzött, hatalmát vesztett kisnemes elveit tükrözteti. Az ókor Theognist emberismeretéért tisztelte: Xenophón szerint az emberekről oly szakértelemmel beszélt, mint egy lóértő a lovaglásról.

Alkaios

Az eposztól a líra felé vezető úton további lépés a jambus-költészet, amelynek fő-művelője Archilokhosz. (Kr. e. 650 körül.) Hatása igen nagy volt az ókorban, Horatius is utánozta epodosaiban. Homérosz mellé állították, mint sarkalatos ellentétét: Homérosz mindent dicsért, mindenre talált valami szép és előkelő jelzőt, Archilokhosz viszont mindent gúnyolt és ócsárolt.

Az igazi líra, az érzelmet kifejező költészet az aiol néptörzs körében lépett fel először, az aiolok zenekultúrájának hatása alatt (aeol hárfa). Kithara kíséretében adták elő a két nagy leszboszi, Alkaiosz és Sappho verseit is. Itt bontották fel a dalt strófákra, mindkét nagy leszboszi költő emlékét egy-egy róla elnevezett versszak őrzi. Alkaios után alig is maradt egyéb. Irodalmi jelentősége közvetett: műve késői tanítványában, Horatiusban él tovább.

Sapphotól,1 az ókor legendás nagy költőnőjétől Sappho sem maradt sokkal több: két hosszabb töredék és sok kis forgács, amelyet az utókor több-kevesebb szerencsével egészített ki. De a két óda teljesen elegendő ahhoz, hogy igazolva lássuk a Sappho nevét övező nagy tiszteletet. Ez igazi, tiszta költészet, örök érzések örök kifejezése.

Az egyik ódában Aphroditét kéri, hogy ha eddig kegyes volt Sapphohoz és meg-meglátogatta, megkérdezte, miért szenved és vigasztalta, bátorította, most hallgasson szerelmes asszony-panaszaira és legyen sytnmachos-a, harcos társa. A másik a szerelem kor-történetének lélegzetelállító intenzitású lírai leírása, az egész test, testileg, foghatóan vergődik ebben a költeményben a szerelem-betegség karmai közt.

Sokan fordították magyarra, többek közt Ady Endre is.

Anakreón

„A szerelem és bor vidám énekese", a Teios-i Anakreón (VI. század) is száműzött nemes, zsarnokok udvarának vendégszeretetét élvezi, udvari költő. A kevés számú hiteles töredékben a szerelem és bor vidám énekese nem is olyan vidám, inkább keserű, amikor megöregedéséről beszél. A bornak és víznek keverési aránya, amelyet ő ajánl (tíz rész víz és öt rész bor), enyhébb ital valamennyi ma ismert fröccs-válfajnál.

De szerelmes versei, a tarkaszandálú lányról és Erószról, aki bíborszín labdát vág hozzá, csakugyan méltók Anakreón nagy hírére.

Csakhogy Anakreón halhatatlanságát nem ezek - Anakreontika-nek a hiteles verseknek köszönheti, hanem annak, hogy idővel egész műfaj fűződött nevéhez, az anakreontika. Az ál-anakreóni költemények, sokkal később, részben már a császári Róma korában keletkeztek. A bor és szerelem játékos, felelőtlen és szenvedélymentes elegyedése, formájuk negédes édeskéssége, a bennük kifejezett álbohém nyárspolgáriság mindig is nagyon kedves volt a nyárspolgári álbohémeknek, akik kétezer-egynéhányszáz éven át buzgón utánozták ezeket a kis dalokat. Maga Anakreón, a számkivetett nemes, nincs összefüggésben ezzel a plebeius költészettel.

Kardal

A görög líra legmagasabb fokának az ókor óta a kardal-költészetet szokás tekinteni, időben is ez érett meg utoljára. Mai szemszögből nézve a kardal-költészet inkább eltávolodás a tiszta költészet, a személyes és közvetlen kifejezés sapphoi eredményeitől, vissza az epikus és közösségi világ felé. A kardal a dór törzseknél fejlődött ki, közösségi jellege és heroikus lendülete megfelelt katonás szellemüknek.

A régebbi kardal-költőknek egy-két sornyi töredéken kívül csak legendás neve maradt fenn: ilyen Alkmán, Stesichoros és a darvairól és Schiller költeményéről nevezetes Ibykos. A három nagy kardalköltő, Szimonidész Bakchyüdés és Pindaros már 500 és 450 közt működött, tehát az athéni tragédiával es a görög filozófia első nagy neveivel egy időben. Elkésett művelői, betetőzői a görög arisztokratikus költészetnek. Fejedelmek udvarában élnek, alkalmi költők, rendelésre írják verseiket, amelyeket igen bőkezűen jutalmaznak, nem minden féltékenység nélkül küzdenek egymással pártfogóik kegyeiért.

Legtöbb költeményük valami nagy, nemzeti jellegű sportesemény alkalmából készült: az olympiai, delphii, nemeai, vagy isthmosi versenyek valamelyik győztesét zengik. Ebben az időben érte el a görög sport legmagasabb fokát. A nagy versenyek azt a szerepet töltötték be, mint a lovagi tornák a középkorban. A középkorban is a lovagi intézmények hanyatlása idején rendezik a legnagyszerűbb lovagi tornákat; a görög arisztokrácia is akkor fejti ki a legnagyobb pompát versenyeiben, amikor a valóságos hatalmat éppen elveszíti. A görög kultúrában költészet és sport, szellem és test tisztelete még harmóniában álltak. A bajnok büszke volt, hogy a költő megénekli, a költő büszke, hogy bajnokot énekelhet. A költő számára a verseny legtöbbször csak kiindulópontot jelentett: hamar, merész eszmetársítások kanyargós útját követve, átcsapott költői szempontból termékenyebb területekre: dicsérte a várost, ahol a bajnok született, dicsérte a lótenyésztő zsarnok jeles őseit és rövidesen a mitológia világába, a görög költészet megszentelt tárgyköréhez szárnyalt.

Szimonidész, Bakchylidés, Pindarosz

Szimonidészt és Bakchylidést dikciójuk bájáért és a közbeszőtt bölcsességekért szerették az ókorban. Simonidés nevezetes epigrammáiról is, így a Thermopylainál elesett hősök sírfeliratát máig is ismeri mindenki. (Talán nem is ő írta.) De kettejüknél is sokkal többre becsülték Pindaroszt (kb. 520-442). Az ókor általában tisztelte a nagy költőket, de Pindarosznak már csaknem vallási tekintély jutott. Delphiben, Apollón jóstemplomában saját aranyszékén ülhetett; mikor Nagy Sándor elfoglalta és lerombolta szülővárosát, Thébát, csak azt a házat kímélte meg, ahol ő született. Horatius azt mondja, hogy aki Pindaroszt akarja követni, úgy jár, mint a napba repülő Icarus.

Megalophónotatos-nak, a legnagyobb hangúnak nevezték a görögök. Csodálták bizarr pompáját, fényét, mázsás jelzőit, lélegzetelállító mondatait. „Fehér tejjel kevert méz, harmatcseppes, énekelhető ital, aeolfuvola hangokon", így jellemzi saját költeményét. Minthogy a műfaji előzményeket alig ismerjük, ma már azt sem tudjuk, mi okozza híres homályosságát: az-e, hogy elavult konvenciókhoz ragaszkodott vagy pedig az, hogy nagyon is igyekezett a konvencionálisát elkerülni. Kétségtelen, hogy kereste is a különös, szokatlan kifejezéseket, a szaggatott, profetikus elbeszélő módot.

Pindaros igen nagy és igen jó hatással volt az irodalomra. Csodálatos módon éppen azáltal hatott, hogy nem értették meg a homályos pindaroszi nyelvet. Pindarosz homályát talán éppen az okozza, hogy értelmük-vesztett hagyományokhoz ragaszkodott - de az utókor „Pindar égi szárnyalását" látta benne. Azt gondolták, Pindaroszt költői megszállottsága teszi homályossá és bátorságot merítettek belőle, hogy ők is elhagyják a racionális kifejezés bilincseit, eredeti, sosem hallott szóképeket használjanak, megtalálják a logikus kifejezésen túl a közvetlenül lélektől lélekhez szóló szavakat; a „tiszta költészetet" ihlette, Ronsardtól kezdve Goethe dithyrambusain és Hölderlin késői himnuszain keresztül Nietzschéig, Walt Whitmanig s az expresszionistákig.

[1] Sappho Leszbosz szigetén, Mytilénében született, 628 és 568 között élhetett. A monda szerint egy Phaon nevű ifjú iránt érzett reménytelen szerelme miatt a Leukasz-fokról a tengerbe vetette magát.

Harmadik fejezet
A dráma

A tragédia születése, a színjáték

A görög színjátszás kettős gyökerű: egyrészt a kardalból született, másrészt pedig az istentiszteleti táncokból. Istentiszteleti táncot minden nép ismer; rendszerint állatbőrbe öltözött táncosok mutatják be állat alakú istenek viselt dolgait. A magyaroknak is voltak ilyen táncaik, a benne résztvevők szarvasnak vagy bikának öltözködtek; regősénekeink „csodafiú-szarvasa“ és a Horvátországban még élő, magyar eredetű Busó-tánc őrzi emléküket. Az Athén közelében fekvő Sikyonban ősidők óta kecskebőrbe öltözött férfiak táncoltak egyes ünnepeken; a görög tragédia szó (tragos a. m. kecske) ilyen ősi kecske-táncokra utal.

Dionysos

A Kr. e. VII. században a görög társadalmat egy nagy vallásos-misztikus hullám rázta meg. Dionysos, Bakchos, a bor, az ereinkben és a természetben keringő életadó nedvek, a felfokozott élet, a mámor és eksztázis fiatal istene tartotta diadalútját. Meghonosodása igen nagy harcok árán történt, amint mithosza tanúsítja. A derűs Homéroszi világképen felnőtt görögnemesség tiltakozott a diszharmonikus, vad istenellen, aki az érte rajongó thrák asszonyokat télvíz idején, éjszaka, meredek hegyoldalakra kergeti fel, a férfiaknak expedícióval kell a félig megfagyott asszonyokat összeszedniük. Dionysos forradalmi isten, fiatalok és nők istene: az irracionális hatalmak felszabadulását jelentette, a mértéket nem ismerő szenvedély és szenvedés bevonulását a görög életbe. (A pathos szó a görögben mindkettőt jelenti!)

A tánc és a kardal rövidesen az új isten szolgálatába szegődött. Árion Periander korinthusi zsarnok megbízásából kardalt szerzett Dionysos tiszteletére; a régiek őt tekintették a tragikus költészet megalapítójának. Athénben Peiszisztratosz, a művészetek iránt rendkívül fogékony zsarnok szervezte meg az új isten kultuszát a Dionysiai nevű ünnepségek formájában. 535-ben egy ilyen ünnepélyen egyesítette először Thespis a táncot a kardallal, megvetve az athéni színjátszás alapját. Ettől kezdve intézménnyé vált, hogy a dionysiák ünnepén színdarabot kell bemutatni.

Athén

De eddig a fokozatig, tánc és karének egyesítéséig nagyon sok más nép is eljutott; görög tragédia belőle mégis csak Athénben lett. A nagy pörög tragédia csak a peisistratida zsarnokok bukása után fejlődhetett ki. Társadalmi háttere az athéni demokrácia, amelynek méltó kifejezése marad: társadalom és művészet ebben a választott történelmi pillanatban egyforma magasságban találkozott egymással.

A perzsa háborúk folyamán az athéni polgár annyira összeforr a polisszal, a városállammal, hogy életének minden pillanata a város életének egy pillanata. Ez a közösség nem úgy jött létre, hogy az egyén fenntartás nélkül alárendelte magát a mindenható államakaratnak; e közösség a felelősségtudaton alapult, amelyet minden egyes ember a várossal szemben érzett: hiszen neki kellett döntenie az agorán, a népszavazás alkalmával, minden kérdésben, amely a város sorsát érintette. Periklész, az athéni városállam halhatatlan megtestesítője, a közéletet is mintegy színháznak fogta fel, a szó legnemesebb értelmében: célja az, hogy minden athéni bemutathassa areté-ját, „erényét", bátorságát, bölcsességét, azokat a tulajdonságokat, amelyek lényét értékessé teszik. Ez a mély és tragikus közösségi felelősségtudat a nagy görög tragédia társadalmi háttere.

A színház

A görög színház minden tekintetben más volt, mint a mai. A görög drámákat nem szánták mindenesti szórakozásra: csak bizonyos nagy ünnepségek alkalmával játszottak és egyáltalán nem szórakozási célokból. A színház nem volt üzleti vállalkozás: a pályázatra beérkező színművek közül (Athén ,,agonális“szelleme úgy kívánta, hogy mindenből szabad verseny legyen) Athén legelső emberei kiválasztották azokat, amelyek a drámai versenyben részt vehetnek; költőjüknek a város rendelkezésére bocsátotta a kar megszervezéséhez szükséges összeget. Újabb bizottság döntötte el azután, hogy az előadott drámák közül melyiket illeti a díj, a tripus. A nézők ingyen mentek színházba, ez polgári jogaik közé tartozott. Az előadás nem este folyt le, hanem délelőtt, fényes napsütésben; tehát nem munka után mentek oda a nézők, hanem a színházlátogatás volt aznapi legfőbb teendőjük; úgy mentek oda, mint istentiszteletre. A színpadnak csak egy, állandó díszlete van, a színészek magas koturnusokban, stilizált, bő papi ruhákban, álarccal és az álarcban hangerősítő szerkezettel lépnek fel. Az arcjáték tehát ismeretlen, a színész egyénisége nem lép előtérbe, nincsenek is hivatásos színészek, egynek a nevét sem ismerjük, csak azt tudjuk, hogy Szophoklész, a drámaíró és államférfi, kisfiú korában mint színész is nagy sikert aratott, mégpedig Nausikaa szerepében, kecses labdajátékával.

A kórus

A legnagyobb, legnehezebb különbség a mai ember számára mégis a kórus; ez szokta a görög drámák mai előadását élvezhetetlenné tenni. Minket a párbeszéd, a hős és a hősnő érdekel és nem értjük, mire való, hogy tizenkét öregember vagy ifjú nimfa minduntalan verseket mond a darab közepén. Az sem segít rajtunk, ha elfogadjuk az esztétikusok megállapítását, hogy a kórus az ideális közönség, elmondja helyettünk, hogy mit kell éreznünk. (Hiszen a kórus rendszerint egészen másról beszél!) A költő állásfoglalását sem képviseli. Az Antigoné bán pl. a kórus félénk, szolgalelkű öreg polgárokból áll, akik a konvenciók és a nyárspolgári okosság nevében lebeszélik Antigonét nagylelkű tettéről. A kar sokszor arra kéri valósággal a hősnőt, hogy - mai nyelven - „ne csináljon jelenetet".

Valamivel közelebb jutunk a megértéshez, ha meggondoljuk, hogy a görög kórus általában nem beszélt, hanem énekelt, tehát mai színpadi nyelven a zenei aláfestést szolgáltatta. Általában a görög dráma valahogy a mai színdarab és opera közt foglalt helyet.

A gyászdal

De igazán csak akkor értjük meg, ha állandóan szem előtt tartjuk, hogy a görög színjátszás közösségi művészet. A kórus a közösség, ő előtte folyik le a színész által ábrázolt alakok sorsa, a tulajdonképpeni hős azonban maga a kórus. A „színész" szó görög megfelelője, hypokrítés, annyit jelent, mint felelő, dolga eredetileg csak annyi, hogy feleljen a kar kérdéseire, elmondja a tényállást, az eseményeket, amelyek a görög drámában többnyire a színfalak mögött játszódnak le - hogy a kar azután kifejezhesse érzelmeit. A modern drámában a hős maga reagál sorsára, a görög drámában pedig a közösség. A görög dráma szereplője legintimebb gondolatait is közli a kórussal; „az önszemlélet is nyilvános ténykedés itt“, amint Spengler mondja: mert az athéni sosem magánember, mindig a polisz polgára, egész élete a polgárok és az istenek színe előtt játszódik le és ez adja meg értelmét.

A görög tragédia története folyamán mindig inkább előtérbe lép a cselekmény. Arisztotelész, amikor száz évvel a három nagy tragikus virágzása után Poétikájában összeállítja a tragédia szabálytanát, mára cselekményt tartja a legfontosabbnak. De annyira fontossá sosem vált, hogy a kar énekeit mellőzhető mozzanatnak érezték volna. A görög tragédia lényegében mindig megmaradt annak, ami eredetileg volt: gyászdalnak. A kommos, a kar gyászéneke, valamennyi ránk maradt antik tragédiában fellelhető, ez alkotja az antik tragédia gerincét. És nemcsak a kar énekel gyászéneket; a szereplők is jajgatnak, zokognak, fenntartás nélkül és szenvedélyesen szenvednek a görög színpadon. A tragédia (a mi értelmünkben véve, vagyis a tragikus küzdelem) igen sokszor már a színdarab kezdete előtt lejátszódott. Aischylos Niobé-jában, amelyet csak Arisztophanész csúfolódásából ismerünk, Niobé gyermekei már mind meghaltak a szín-darab kezdete előtt és Niobé a dráma folyamán meg sem szólal, mozdulatlanul ül fájdalmában és bánata jeléül elfedi arcát. Prométheuszt a színpadon azonnal a sziklához láncolják, nem küzdelmének, csak szenvedésének vagyunk tanúi; Szophoklész Aiasát akkor látjuk meg, amikor őrjöngéséből már magához tért és tudata teljes birtokában szenvedni kezd, majd véget vet életének; - és az a tragédia, amelyet maguk a görögök is a legjellegzetesebb görög tragédiának tartottak, az Oidipus Király, örök mintája annak a drámának, amelyben az események már régebben lejátszódtak, mi csak a következményeket, a szenvedést látjuk. Ily módon igaza van Spenglernek, amikor matematikus-szellemével megállapítja, hogy a nyugati drámával szemben, amely az aktivitás maximumát keresi, a görög dráma a passzivitás maximumát ábrázolja. Ez talán a legmélyebb különbség.

A cselekmény

Ezzel az alapvető különbséggel összefügg az az igen fontos eltérés is, hogy míg a nyugati dráma cselekménye meglepetésszerűségével hat, a görög dráma cselekményét a közönség nagyobbára előreismeri. A három nagy tragikus költő (egy darabnak,

Aischylos Perzsáinak kivételével) mindig a görög szent-történetből, a mítoszból, Homéroszból és a kyklikus költőkből meríti tárgyát. Ami olyan, mintha ma valamennyi dráma bibliai tárgyú volna. Később a görög dráma ebben a tekintetben is közeledett a mi értelmünkben vett dráma felé: Euripidész már oly szabadon bánt a mítosszal, hogy sokszor meglepte nézőit és nyilván ez is volt a szándéka. A meglepetést Arisztotelész már a drámai hatás igen fontos eszközének tekinti; de a meglepetést elsősorban az adott mithikus történet keretein belül tartja helyénvalónak. Vitába száll ugyan azokkal a bírálókkal, akik azt mondják, hogy nem szabad mást, mint mithikus tárgyat színre hozni, - de igen érdekes és jellemző módon azzal érvel, hogy a mithikus történetet is csak kevesen ismerik és a tragédiát mégis meg tudják érteni. Tehát még ő is előnyösnek tartja, ha a néző nagyobbára előre tudja, hogy miről lesz szó a színdarabban. Ezek szerint a görög néző beállítottsága a színdarabbal szemben a prédikáció hallgatójára emlékeztethetett: tudja, miről fog beszélni és milyen eredményre fog jutni a pap, inkább csak arra kíváncsi, hogyan jut el odáig.

Szatírdráma

A gyászdalt, a szenvedést és a szent történetet Aischylos, a görög tragédia nagy formaadója állította a görög tragédia középpontjába. A görög színjátszás első, Aischylos előtti korszakában még nem váltak külön azok a dionysikus elemek, amelyek később a komédiában kristályosodtak ki. A legelső drámaírók, amennyire a fennmaradt csekélyszámú utalásból következtetni lehet, tragikumot és komikumot még oly keverten alkalmaztak, mint Shakespeare és a szent-történet mellett aktuális tárgyakat is választottak, így pl. Phrynichos Milétosz ostromát. Mikor a tragédia és komédia különvált, a régebbi kevert műfaj mint szatírdráma élt tovább. Szokássá vált, hogy a három napig tartó ünnepségek folyamán három egymással összefüggő, trilógiát alkotó tragédia, egy komédia és egy szatírdráma került előadásra. A szatírdráma egyike az antik irodalomtörténet nagy rejtelmeinek: csak egyetlen egy maradt teljes épségben az utókorra, Euripidész Kyklópsja.

Az Aischylos előtti drámából csak nevek maradtak fenn és csak nevek az Euripidész utániból. Az ókor, amint nem tartotta szükségesnek, hogy a Homérosz előtti és utáni epikát megőrizze, a tragédiából is csak a három legnagyobb műveit őrizte meg, azt sem valamennyit. A két idősebbnek, Aischylosnak és Szophoklésznek nagyszámú drámájából csak hetet hagyott meg a bizánci iskolai gyakorlat, azonkívül újabban még néhány papyrustöredék bukkant fel Egyiptomban. Euripidész sokkal közelebb állt a késői ókor szívéhez, mint elődei; nemcsak mint iskolai klasszikus élt tovább, hanem olvasták is; számos kézirat őrizte meg műveit, több töredéken kívül tizenkilenc teljes drámája maradt ránk. (Közülük egyet, a Rhésost, ma nem tartják Euripidész művének.)

A három nagy tragédiaíró kb. ugyanabban az időben élt és működött: a Periklész körüli Athénben. De nem voltak egykorúak: a hagyomány szerint Aischylos mint harcos vett részt a szalamiszi diadalban, Szophoklész mint gyermek lépett fel az Aischylos által az ünnepi alkalomra szerzett Perzsák kórusában, Euripidész pedig aznap született.

Aischylos1 a görög tragédia igazi megteremtője. A színészek számát ő emelte fel egyről kettőre, ezáltal a színész megszűnt pusztán a kar „felelgetője“ lenni, lehetségessé vált a drámai párbeszéd, a görögök által olyannyira kedvelt sorharc, az egysoros visszavágásokból álló élénk párbeszéd.

Oltalomkeresők, Perzsák

Első ránkmaradt drámája, az Oltalomkeresők, a mithoszból meríti tárgyát, a második pedig az egykorú történelemből, amely akkor nagyszabású volta és heroikus méltósága által egy pillanatra egyenrangú lett a szent történettel.

A Perzsákkai Aischylos a szalamiszi diadalt ünnepli. De mint vérbeli tragédiaíró, nem az ujjongó athénieket mutatja be, hanem az ellenséget, amint megtudják, hogy seregük, országuk, nemzeti hivatásuk összeomlott. A darab első pillanatától kezdve rettenetes sejtelmek szakadnak fel és a tragikus atmoszféra egyre sűrűl, a halott király, Dareios vészt jósló árnya is megjelenik, míg végül is színpadra lép a vert király, Xerxész, rongyokban, jajgatva és összeomolva. Az istenek sújtották le Xerxészt, az istenek, akik megbüntetik a hybrist, a fennhéjázást, a túlságos szerencsét. Xerxész vétett a dolgok örök rendje ellen, amikor ázsiai seregével Európára tört, maga a föld, a hellén föld és a hellén tenger tiltakozott a barbár betörés ellen és ez okozta vesztét, az athéniek vitézségén kívül.

Prométheusz

A Leláncolt Prométheusz valószínűleg középsődarabja egy trilógiának, megelőzte a Tűzhozó Prométheusz és utána következett Prométheusz Lyomenos, „Prométheusz, akit feloldanak".

Aischylos minden darabja valahogy nagyon messze játszódik, már az ókoriak is legfőbb tulajdonsága gyanánt emlegették az ekplexist, a kiemelést a mindennap világából; a Perzsák is a világ végén, a távol Perzsia valószínűtlen fővárosában játszódik, de egyik színtere sem terül el oly érezhetően a világ végén, mint a Prométheuszé. A vadon sziklához láncolják Prométheuszt, aki tüzet hozott az embereknek, a levegőben furcsa suhogás hallatszik és megjelennek Okeanosz leányai, majd maga Okeanosz is, elhagyva a „nagy folyót, melytől nevét veszi," Zeusz követei járnak át a másvilági levegőn. Prométheusz szenved és dacol. Csak ő tudja a titkot, hogy ki fogja megdönteni Zeusz uralmát, de nem árulja el.

Aischylos és az istenek

Mint a Homéroszi eposzokban, ebben a hatalmas, ellenállhatatlan hatású tragédiában is az istenekkel szemben elfoglalt álláspont az, ami a mai olvasó számára oly különös, érthetetlen. Homérosz nem vette túlságosan komolyan az isteneket, Aischylos komolyan veszi őket. Hiszen időközben három nagy vallásos megújhodás mélyítette el a görög istenhitet: a delphii Apollón-jósda mintegy államegyházzá növekedett, jóslatai olyan érvénnyel bírnak, mint a pápai bullák és exkommunikációk a középkorban; a Dionysos-hivők új, orgiasztikus elemet vittek a görög életbe, az orphikus vándor papok megtanították őket a másvilági élet sejtelmességére.

Aischylos tehát komolyan veszi az isteneket; de elégedetlen velük. Prométheusz a szörnyű vádbeszéd Zeusz ellen. Zeusz a sziklához láncoltatja Prométheuszt, akinek nincs más bűne, mint az, hogy szerette a szerencsétlen emberfajt, tüzet hozott hideg és sötét éjszakájába és elindította a magasabb emberség útján.

Zeusz elcsábítja lót és szó nélkül tűri, hogy féltékeny felesége, Héra, szörnyű módon üldözze a teherbe ejtett leányt. Általában úgy viselkedik, a darab szavai szerint, mint egy új zsarnok, aki kegyetlen módszerekkel védi hatalmát. A darab folyamán Prometheus, akar és Prometheus látogatói olyan kijelentéseket tesznek Zeuszról, hogy napjainkban nemcsak a tekintélyi államok nem engednének meg ilyeneket államfőikkel kapcsolatban.

Hogy értsük ezt? Aischylos készen kapta a mithoszt és azon éppoly kevéssé szándékozott változtatni, mint egy középkori teológus a szent történeten.

Már pedig ezek a mithoszok még egy ősi, jón és rosszon inneni világban keletkeztek, erkölcsi indítékokat nem ismernek. Aischylos pedig egy magas erkölcsiségű, felelősségtudattól áthatott demokrácia hivatalos kifejezője, ismeri már a Diké, az igazság mindenek fölött való értékét és felháborodik az ősi mithoszok erkölcstelenségén. Aischylos nem kételkedik, elismeri az istenek rettenetes, ma azt mondanók, sátáni hatalmát, de Prométheuszán keresztül fellázad ellene.

A végzet

A hátralévő négy darab, a Heten Théba Ellen és az Oresteia trilógiáját alkotó három dráma, végzetes, elátkozott családokról szól. Az Aischylos korabeli görögök úgy érezték, hogy azok, akikben közös vér folyik, valami mágikus módon összetartoznak és az öröklődő családi végzetet körülbelül olyan testi módon képzelték el, mint mi az öröklődő betegséget: a vérben székel az átok, a vérrel együtt száll az utódra, elkerülhetetlenül. A Heten Théba ellen hőse, Eteoklész, jól tudja, hogy nem menekülhet családja végzete elől, de a görög végzet nem egyértelmű, ő maga ugyan elvész testvérpárbajban, de megmentheti a várost. A mű az önfeláldozó athéni polgáröntudat nagy megnyilatkozása.

Agamemnon

A családi végzet teljességben tárul elénk az egyetlen ránk maradt trilógiában, az Oresteiában. Agamemnon, a Trója ellen hadakozó görögök fővezére hazaérkezik, hogy otthon felesége, Klytaimnestra és feleségének kedvese, Aigisthos, orvul megölje. Az első szótól kezdve csupa balsejtelem az egész darab, a végzet ott ül az argoszi királyi palota fölött. Aischylos a félelem nagy költője; alakjai életnagyság fölötti alakok, mégis mindig meghajtott fővel járnak, érzik, hogy előbb-utóbb lesújt rájuk a heimarmené, az elkerülhetetlen végzet. Hogy félnek az istenek irigységétől és cselétől! Agamemnon nem akar rálépni az ékes szőnyegre, amelyet felesége eléje terít, nehogy hybris jelének tartsák az istenek és lesújtsanak rá de a végzet erősebb, mégis rálép a szőnyegre és mégis lesújtják az istenek. Klytaimnestra dús szövésű hálót készített, azt dobja a fürdőből kilépő Agamemnonra, hogy ne tudjon védekezni: ez a háló a darab kezdetétől fogva minduntalan kísértetiesen felbukkan, hasonlatok formájában: „ha annyi sebe volna Agamemnonnak, mint amennyit a hír beszél, olyan volna, mint egy átlyuggatott háló“ - mondja Klytaimnestra. Az emberfölötti rettegés abban a jelenetben éri el tetőfokát, amelyben Kassandra, a jósnő, a félelem paroxizmusában előre látja Agamemnon halálát és a család végzetét. Maga a gyilkosság ezután már viharos gyorsasággal történik meg a színfalak mögött és csaknem megkönnyebbülést vált ki a rettenetes feszültség után. Ez a megkönnyebbülés talán a katharzis, amelyről annyit vitatkoztak az esztétikusok.

A három nagy tragikus közül Aischylos a legmonumentálisabb. Költészetében van valami ősvilági borzadás, valami gyökereiben Homérosznál régibb félelem a sötét hatalmaktól és mintha ezeknek az őshatalmaknak, titánoknak, Erinyseknek, föld-istennőknek, Okeanos lányainak ihletése volna olykor érezhető költészetnek komor pompájában. Homályos, sejtelmes költészet: álmok, jóslatok és kísérteties emlékezések elmossák benne a jelent és a valóságérzést.

Alakjai csak reliefszerűen domborodnak ki a kórus állandó panaszából és a tragédia magaslati pontjain a kórus gyásza mindent elönt fekete áradatával. A fekete ár sziklákat görget alá: monumentális hasonlatokat, mázsás felkiáltásokat, hatalmas összetett szavakat.

A másik két nagy drámaíró már az oldódás és hanyatlás kezdetekor élt. Az archaikus hatalmak helyet adtak a teljességre érő városi kultúrának; Szophoklész és Euripidész már tudatos költők, tanulnak a nagy mestertől, Aischylostól és tanulnak egymástól; az ember alig érti, hogyan lehetséges, hogy a három nagy tragikus, kik közül a legidősebb mindössze ötven évvel öregebb a legfiatalabbnál, a kultúrának három ennyire különböző fázisát képviseli.

Szophoklész2

Szophoklész az istenek és emberek kedvence, mint Goethe. Színdarabjai majdnem mindig első díjat nyernek, mert nincs semmi törés közte és athéni közönségének ízlése közt. Homérosz mellett az ő művészi egyéniségében testesül meg leginkább a hellén harmónia, amely oly honvágyat ébreszt az emberiségben a változó korokon át.

Szophoklész még erősebben összeforr az athéni polisz nemzeti és vallási közösségével, mint Aischylos:

Aischylos még maga is munkálkodik a közösség kiépítésében, Szophoklész számára már szent és nélkülözhetetlen adottság ez. A tragikumot is ebből az adottságból éli át: tragikus hősei azáltal tragikusak, hogy kiszakadnak az élő közösségből és pusztító magányba hullnak; a polgártársaival annyira együtt élő Szophoklész a magány nagy költője volt. (Karl Reinhardt.)

Nem kutatja, vájjon igazságos-e az istenek jóslat-közölte akarata, mint Aischylos; magasabb tragikus életérzésében jó és rossz ellentétei feloldódnak, csak egy erkölcsös állásfoglalás van szerinte: megnyugodni az istenek akaratában, felolvadni abban a tudatban, hogy az istenek hatalma ellen mit sem tehetünk, mindig ők az erősek, a jók, a nagyok, „minden Zeusz".

Oidipus király

Legtisztábban Szophoklész mesterművében, az Oidipus Királyban fejeződik ki ez az életérzés. Mint valami istenek számára írt detektívregényben, bontakozik ki az eleinte mit sem sejtő Oidipus előtt életének minden öntudatlanul elkövetett szörnyű bűne: megölte apját, feleségül vette saját anyját, miatta dögvész pusztítja a várost (talán a Periklész-kori athéni pestis emléke él itt tovább) - iszonyú bűntudatában kiszakadva az emberi közösségből, megvakítja magát és elbujdosik. íme: semmiféle előrelátás, emberi okosság, emberi derekasság nem használ az istenek ellen, mindig az történik, amit ők akarnak.

Antigoné

Oidipus király lánya, Antigoné, egy más dráma hősnője. Antigoné a szophoklészi nő-ideál; ma talán túlságosan keménynek, kevéssé nőiesnek érezzük a teljesen férfiak számára való athéni kultúra nő-ideálját, de nagyszerűségét nem tudjuk el nem ismerni. Antigonéban a szeretet mindenek fölött való parancsa a legfőbb női vonás: „nem együtt-gyűlölni, együtt-szeretni születtem" - mond a ki a szophoklészi humánum örök jelszavát. A király parancsa ellenére eltemeti halott fivérét (a vallásos Szophoklész számára a végső szertartás elmaradása a legfőbb iszonyat), ezért vállalja a szophoklészi tragikumot, a közösségből való kiszakadást. Bámulatos ömlésű gyászdalban siratja el a kórus kísérete mellett önmagát, amint utolsó útjára indul, menyasszonyi fátyol nélkül, gyermektelenül, a sírba, nászi ágyába.

Oidipusz Kolonosban

Öregkori darabja, az Oidipus Kolonosban, különös alkotás. Tragikus vonal itt alig van; az agg Oidipusz halálára készül, mint valami komoly, egyszerű, de ünnepélyes szertartásra, isteni jelek, jóslatok között. A nagy szertartás színhelye Kolonos, Szophoklész szülőföldje, amely Athén városával együtt dicsőül meg e csodálatos búcsúzásban. Olyan másvilági fényességű, halálra készülő öregkori költészet ez, mint Shakespeare Vihar, vagy a Faust II. része; a legnagyobb költők úgy látszik még élve megírják mennybemenetelüket, mint ahogy V. Károly élve végignézte saját temetését.

Szophoklész már nagyon öreg volt, mikor ezt a darabot megírta és Athén sem volt már az, ami ifjabb éveiben. A demokrácia önmagát emésztő veszedelmei elhatalmasodtak már, a város megindult a tragikus lejtőn. A boldog Szophoklészt utolsó éveiben családi bajok is gyötörték, fia állítólag gondnokság alá akarta helyezni és Szophoklész ép elméjének igazolására felolvasta a bíráknak az Oidipusz Kolonosban kezdetét. Mindez megmagyarázza a darab komor tónusát és azt a sokszor idézett, Szophoklészre nem teljesen jellemző mondást: Legjobb meg nem születni, de ha már megszülettünk, minél előbb meghalni.

Euripidész

Euripidész,3 a legfiatalabb drámaíró egyéniségében, sorsában mintegy Szophoklész ellentéte, legalább is az irodalomtörténeti hagyomány szerint. Zöldséges-kofa fiának csúfolták, a közéletben nem vett részt, hivatásos drámaíró volt, de a közönség kegye, amelyet a hagyomány szerint szenvedélyesen keresett, nem fordult mindig feléje; sok heves rajongója volt, de a többség idegenkedett merész újításaitól, első díjat ritkán kapott. Gondolkozó ember, filozófus, a szofisták barátja és tanítványa, nyugtalan lélek. A régiek Szophoklészt arcán, testtartásában elegáns derűvel ábrázolták, Euripidészt összeráncolt homlokkal, torzonborz szakállal, dúlt vonásokkal. Úgy tudták, kétszer nősült és mind a kétszer szerencsétlenül.

Modernsége

A három nagy tragikus közül Aischylos ódon, ősies, Szophoklész időtlen, Euripidész pedig meglepően modern. Jellegzetesen késői, nagyvárosi jelenség, annyira, hogy az athéni demokrácia már nem is magyarázza meg őt, mint elődeit; azok közé tartozik, akik megelőzték korukat. Az euripidészi dráma, bár megőrzi a kórust, a mithológiai tárgyat, a végzet középponti szerepét, mégis sokkal kevésbé különbözik a mi drámánktól, mint elődei és míg azok mint szent ereklyék élnek tovább az irodalmi tudatban, Euripidész eleven hatóerő, századokon át mintául szolgált, belőle nő ki a barokk-klasszikus dráma. Goethe tanult tőle és mindmáig lehet is tanulni tőle drámaírói és színpadi technikát, ő már meglepő fordulatokkal hat, tragikus hőseinek összeomlását többnyire ma is tragikusnak érezzük, közvetlenül, minden történelmi beleélés nélkül is; ezért nevezi őt a késői Arisztotelész tragikó-ídiósnak, a legtragikusabbnak.

Tudatossága

Rendkívül tudatos művész, szívesen, régi bírálói szerint túlságosan is szívesen használ drámaírói fogásokat, hogy közönségét megrendítse, elborzassza, sírásra bírja. Sűrűn alkalmazza a görög színpad technikai lehetőségeit; így elsősorban a deus ex machinát; ez abból áll, hogy a színpad hátterét alkotó épület tetején egy gépezet segítségével hirtelen megjelenik egy istenség, hatalmi szóval elintézi a drámai konfliktust és megjósolja, hogy mi fog történni a dráma szereplőivel. A készen kapott mithosz barbár vonásait nem enyhíti, mint elődei, akik a hellén harmóniát keresték, sőt olykor saját leleményéből meg is toldja valami hatásos gyilkossággal, vérfertőzéssel. így az ő leleménye, hogy Médeia, férjét megbüntetendő, leöli saját gyermekeit. A zene nála már nem alkot szerves egységet a prózával, a kardalokból hatásos önálló betétek lesznek; a kardalok szövege sokszor független a drámától, Euripidész életbölcsességét fejezi ki.

Természetessége

A görög dráma útja, mint minden műfajé, a magasztostól a természetes felé halad. A természetesség, ha szabad ezt a paradoxont mondanunk, nem természetes adottság az irodalomban, hanem hosszú fejlődés vagy hanyatlás eredménye. A kezdetleges irodalom mindig stilizált, mert őrzi még vallási eredetének nyomait. Így Aischylos stílusa is. Szophoklész a hagyomány szerint azt mondta, hogy eleinte Aischylost követte, majd megszabadult az aischylosi dagálytól, majd saját pompakereső hajlamaitól is, és csak akkor találta meg igazi stílusát. De Szophoklész még mindig tragikus magaslaton marad; Euripidész már leszáll az athéni szellemes társalgás stílusához.

Euripidész és az istenek

A páthoszt nála a rétorika váltja fel: személyei nagyon okosak, szenvedélyeiket pontokba tudják szedni, mint a francia klasszikus dráma hősei, gondos, kidolgozott érvekkel vitatkoznak egymással. Euripidész a világosság maximuma. A nagy hősi gesztióknál jobban érdekli a magánélet; felismeri és mindegyre hangsúlyozza, hogy férfi és nő dolga mozgatja a világot. A trójai háborút Heléna hiúsága és Menelaos férfiatlan, ostoba ragaszkodása okozta; Andromaché-jában nagy kardal fejti ki, mennyi baj származik abból, ha a férj tűri, hogy feleségéhez a barátnők ki-bejárjanak és telebeszéljék a fejét, ő fedezi fel az irodalom számára a házasélet tragikumát.

A legfőbb különbség Euripidész és elődei közt természetesen a dráma vallási tartalmával szemben elfoglalt magatartásban rejlik. A különbséget teljesen megvilágítja, ha összehasonlítjuk a három nagy drámaíró egy-egy azonos tárgyú darabját: Aischylos Síri Áldozóit Szophoklész és Euripidész Élektráját. Aischylos drámája a kórus nevét viseli; a szereplő személyek szűkszavúan, egymást siettetve rohannak a végzetes tett felé. Teljesítik Apollón rettenetes parancsát: Oresztésznek meg kell ölnie saját anyját. Aischylos érzi, hogy ez a parancs ellenkezik az ember természetében megírt magasabb erkölcsi parancsokkal; - mégis teljesíteni kell, mert isten akarja így; teljesíteni és vállalni a szörnyűséget, az Erinyseket. De a teológus-költő küzdelmesen keresi a korszerűbb, civilizáltabb megoldást, hogyan lehetne összeegyeztetni az istenparancsát az erkölcsi törvénnyel. A Síri Áldozók folytatásában, az Eumenidákbán Apollón maga is belátja, hogy tévedett, amikor ezt parancsolta és maga is odaáll az Areopagos emberi és polgári törvényszéke elé: ez Aischylos hite, az istenek megszelídülnek, polgárosodnak. (Max Pohlenz.)

Szophoklész drámájának már a női főszereplő adjaa nevet, Élektra. Ettől eltekintve Szophoklész Aischylost követi, a darab menetén nem sokat változtat, csak emberileg elmélyíti, lírailag gazdagabbá, szebbé teszi, különösen a két testvér találkozásával. De a kormánypárti Szophoklészt nem bántja, hogy az isteni parancs ellenkezik az erkölcsi világrenddel; az isten isten és a parancs parancs. Élektra ujjongva biztatja fivérét, hogy kétszer sújtson anyjára, a tett végrehajtása után Oresztészben nincs más, mint diadalmi tudat és áhítat, hogy Apollón megsegítette, sikerült végrehajtania a tettet. Sophoklés Oresztészét nem üldözik az Erinysek.

Milyen más világ Euripidész Élektrája. Mindjárt a kezdetén teljesen átalakítja a mithoszt, a hatás és a természetesség kedvéért: Élektra paraszti ruhában jelenik meg a színpadon, mert egy paraszthoz adták férjhez; ha királylány marad, túlságosan veszedelmes lenne. Komplikált cselfogások, kidolgozott vád- és védőbeszédek után végbemegy az anyagyilkosság. De Oresztész és Élektra itt nem diadalmaskodik; teljesen összetörve állnak ott, mint aki súlyos mámorból ocsúdik fel. Teljesítették az isteni parancsot, de az isten rosszat parancsolt; nincs kétségük aziránt, hogy nem lett volna szabad engedelmeskedniük.

Euripidész álláspontja mindvégig ugyanez: a szent történetet dolgozza fel ő is, de mintegy malgrélui, bírálgatva, zúgolódva, lázadozva. A mithosz egyes mozzanatait el is veti: Páris almájának történetét csak Heléna találta ki, a maga mentségére, mondja. De általában elhiszi a mithoszokat és felháborodik rajtuk; hisz az istenekben - és gyűlöli őket. Micsoda isten az, aki ilyent parancsol? - kérdi mindegyre. „Ez is egy okos isten?" kérdik az Andromaché-ban Apollómról. Itt-ott valami tisztultabb deizmushoz emelkedik fel, Platón és Arisztotelész későbbi hitéhez, ezt fejezi ki a Trójai Nőkben Menelaos imája: „akárki vagy, Zeusz, akár természeti szükségszerűség (ananké physeós), akár a halandók elméje, tenéked hódolok". Későbbi drámáiban pedig azt hirdeti, hogy nem az istenek akarata irányítja a világot, nem valami magasztos Végzet, hanem Tyché, a vak, értelmetlen Véletlen hatalma. Mindez igen modernül hangzik, Euripidészt ezek alapján a görög Felvilágosodáshoz szokták sorolni, érezni, hogy Szókratész kortársa; - de ugyanakkor mégis hisz az antik istenekben, az istenekben, akik szemében elvesztettek már minden szépséget és nemességet, sokkal rosszabbak az embereknél, csellel és kicsinyes bosszúvággyal hajszolják a halandót a szerencsétlenségbe, kajánabban, mint a négerek erdei démonai - és itt Euripidész sokkal idegenebb, sokkal kevésbé követhető, mint nagy elődei.

Hármuk vallási magatartását talán így lehetne összefoglalni: Aischylos az erkölcsi világrendet igazolja az istenekkel szemben, Szophoklész az isteneket igazolja az erkölcsi világrenddel szemben, Euripidész pedig elítéli az isteneket az erkölcsi világrend nevében.

Művei

Euripidész darabjai hangulatilag igen különböznek egymástól; rendkívül gazdag skálájú. Vannak vidám darabjai is: így a Kyklóps, az egyetlen ránk maradt szatírdráma, részeg kyklópsszal, inni akaró Szilénosszal és a szatírok örökké mozgólábú karával. Alkestis is groteszk mozzanatokkal tarkul: a nagyevő Héraklész alakjával, aki véletlenül éppen egy gyászoló házba állít be lakomázni, viszonzásul megbirkózik a halállal.

Női szenvedély

Sok darabjának középpontjában a pusztító női szenvedély áll. Általában jobban szeret nőket ábrázolni, mint férfiakat. Nem Szophoklész magasztos szűzleánya foglalkoztatja, hanem a szerelemtől, féltékenységtől gyötört asszonyszív: Médeia, szörnyű cseleivel, sárkányfogatával, amelyen démonikusan elszáll; Phaidra, aki öngyilkos lesz, mert Hippolytos nem szereti, de a halála előtt írt hazug levéllel bosszút áll, vesztébe kergeti a szűzies ifjút; Andromaché, Hektor özvegye, akit Neoptolémosz rabságba vitt; Hekabé, az öreg trójai királyné, aki megvakíttatja a gonosz trák királyt. Ebben a darabban kísértet is jelenik meg a színpadon; Szophoklész az éjszakai birodalmat mindig elkerülte, még a darabjában oly nagy szerepet játszó jóslatok sem eksztatikus jövőbelátások, hanem a jóstudomány exakt módszereinek felhasználással elért eredmények.

Héraklész

Legmegrendítőbb darabja Héraklész. A hős visszatér alvilági útjából, éppen idejében, hogy megmentse feleségét és gyermekeit a halálos veszedelemből. De amint boldogan visszavonul családi körébe, a palota tetején megjelenik Iris, az istenek hírnöke és vele egy oly rémítő jelenség, hogy a kar rémülten elmenekül: Lyssa ez, az őrület démona, aki csúf hatalmától maga is irtózva, Héra parancsára őrületet küld Héraklészre. A hős megöli gyermekeit, majd magához tér, öngyilkos akar lenni, de barátja, Thészeusz nagy nehezen visszatéríti az életbe és magával viszi Athénbe, a nagy, mindent feloldó emberi közösségbe.

Jellemek

Az utókor Euripidészben legfőképp a jellemzést, a lélekrajzot, az egyénítő készséget csodálta. Nagyon nehéz kérdés, vajon helyesen tette-e, nem magyarázott-e bele olyan dolgokat Euripidészbe, amilyenekről ő nem is álmodott. A görög szellem általában nem pszichologizáló hajlamú; az egyéniség iránt abban az értelemben, hogy az mindenkitől különböző „egyedüli példány", a görögnek alig van érzéke. Nincs is szava az egyéniség jelölésére; a charakter nem egyéni jellemet jelent, hanem típust; Arisztotelész a dráma szereplőinek jelleméről beszélve, az éthos szót használja, aminek leginkább a mai „magatartás" szó felel meg; mikor sokkal később Panaitios, sztoikus filozófus, foglalkozni kezd a személyiség fogalmával, kénytelen éppen a drámától kölcsönkérni egy műszót: a prosópont, ami eredetileg a drámában szereplő személyt jelenti.

A két idősebb drámaírónál nem is lehet nyilvánvaló belemagyarázás nélkül egyénekről, jellemzésről beszélni: Aischylos és Szophoklész alakjai nem egyénibbek, mint a görög szobrok (és a klasszikus kor nem készített portré-szobrokat, csak nagyon idealizált hasonmásokat), lelkiéletük a drámaírót csak annyiban érdekli, amennyiben az előre megadott, mithikus cselekményben kifejeződik. Nem azt ábrázolják, amit érez, hanem a gesztust, amellyel sorsára reagál. Az aischylosi és szophoklészi embereknek nincs életrajzuk, mert kívül állnak az időn, mint a szobrok; csak egy pillanatuk van, a nagy tett vagy nagy szenvedés, nagy halál pillanata. (Spengler.) Euripidésznél megtéveszti az embert a sok aprólékos naturalista részlet; ezek csakugyan lélekrajz hatását keltik. De Euripidész sem az egyént rajzolja a tragikus szenvedély karmaiban, mint a későbbi drámaírók, hanem a tragikus szenvedélyt, amint egy emberre ráveti magát. A sok apró részlet nem a szereplő jellemét festi, hanem a szenvedély kortörténetét; nem azt mutatja be, hogyan viselkedik Phaidra őrült szerelmében, hanem azt, hogy a szerelem hogyan viselkedik egy nőben, mondjuk Phaidrában.

A rangsor

Henye kérdés, de nagyon nehéz ellenállni: ki a legnagyobb a három nagy tragikus közül? A szakemberek általában elfogadják A. W. Schlegel értékelését, amely a romantikus fejlődésgondolaton alapul:

Aischylos a dráma felfelé ívelése, Szophoklész a tetőfok, Euripidész a hanyatlás. Annak az elképzelésnek, amelyet az utókor alkotott a harmonikus, apollóni, tökéletes görögökről, csakugyan Szophoklész felel meg leginkább. Viszont ha a monumentalitást, a tehetség ősi és eredeti voltát, robbanó erejét nézzük, akkor Aischylos a legnagyobb: titáni és egyetlen, utánozhatatlan, mint Dante, mint Shakespeare. Euripidészt még Nietzsche is hanyatlási tünetnek fogta fel; túlságosan modern ahhoz, hogy megérezzük benne a hellént. Viszont mellette szól Goethe véleménye: szerinte azóta sincs drámaíró, „aki méltó volna, hogy Euripidésznek átnyújtsa a papucsot" - és mellette szól az olvasó közvetlen élménye. Aischylos és Szophoklész csodálatosabbak, de Euripidész olvasása közben fut át hátunkon a hideg.

Milyen szerencse, hogy nem kell hármuk közt választani! Kétezer-ötszáz éve egyforma hűséggel kíséri mindhármuk alkotása az emberiséget, amikor az, minden tyché s végzet dacára, olykor mégis felfelé fordítja tekintetét.

Születése, a komédia

A nagy tragédia csak egyik oldala a görög színházi kultúrának. Hátra van még neveletlen, de nem méltatlan kiegészítője, a komédia. A görög komédia eredetét is ősi istentiszteleti játékokban keresik, mint a tragédiáét. Valószínűleg két egymástól független szertartás összefonódásából keletkezett: az egyik a Dionysos-ünnepeken előadott tréfás és gúnyos kardal, a másik pedig a termékenység-démonok vidám garázdálkodását ábrázoló mimikus játék. Az előbbi olyan lírai gerince a komédiának, mint a tragédiának a gyászdal. Maradványa a parabasis, a komédia közepén szereplő, a darab tárgyától meglehetősen független kardal, amelyben a kar a költő véleményét mondja el, himnuszt énekel valamelyik isten dicséretére, majd „aktuális strófákat" mond néhány közismert ember kigúnyolására. A parabasist verekedési jelenet követi.

A termékenységi démonokról szóló mimikus játék nem görög sajátság. Nyugaton, Olaszországban, a XVI. századig élt, Keleten pedig mindmáig, pl. a török Karagöz játékokban. A termékenységistenkék jellemvonásai mindenütt közösek: nagy has, még nagyobb ülep és főképp a hatalmas, groteszk férfitag, a phallos, amely oly nagy szerepet játszik Arisztophanész vígjátékaiban. Talán ezeknek az ősi játékoknak a maradványa az is, hogy a kórus (amely az ó-attikai vígjátékhoz éppoly szigorúan hozzátartozik, mint a tragédiához) Arisztophanész darabjaiban sokszor oly érdekes kosztümben jelenik meg: darázsnak, felhőnek, békának öltözve; a darabot a kórusról nevezik Felhőknek stb.

A komédia valamivel fiatalabb kortársa a tragédiának. Az ú. n. ó-attikai komédia virágkora a Kr. e. 430-tól 405-ig terjedő időszak, tehát mindössze huszonöt év. A görög utókor csak egy ó-attikai vígjátékírót őrzött meg: Arisztophanészt4 Mintegy negyven darabjából tizenegy maradt ránk.

Drasztikum

Arisztophanész komikuma négyes forrású: a drasztikum, a paródia, a személyeskedés és a szabad csapongású fantázia élteti darabjait.

A drasztikum a tréfa legősibb, legkezdetlegesebb fajtája. Arisztophanész bőven él vele, bővebben valamennyi későbbi írónál. De drasztikus tréfáiban is szabad, könnyű, tiszta lelkiismeretű. Nem kuncog és nem röhög; kacag. A görög kultúra egyik csodálatos vonása, hogy oly közel van még a kezdetekhez és ugyanakkor oly rafináltan tökéletes is már: a malackodó Arisztophanész is egy személyben piszoknak örülő gyerek és az árnyalatok zsonglőrügyességű művésze. A legszemérmesebb korok kritikusai sem haragudtak rá, - csak nem tudták, hogyan lehet tiszteletreméltó komolysággal közelíteni hozzá.

Személyeskedés, paródia

Bőven él a paródia eszközével is. Főképp Euripidészt parodizálja. Rengeteget hadakozik Euripidész ellen, három darabjában is fellépteti; a Békák tárgya az, hogy az Alvilágban versenyre kel a halott Aischylosés Euripidész, és Aischylos nevetségessé teszi fiatalabb kartársát; de mindeme hadakozások ellenére Arisztophanész tele van Euripidésszel. „Azt hiszem, könyv nélkül tudta minden sorát“, mondja Péterfy Jenő. Hogy sikere volt irodalmi tárgyú komédiáival és parodisztikus részleteivel, amelyek feltételezik, hogy a néző is kitűnően ismeri Euripidész műveit, mutatja, mekkora irodalmi érdeklődés volt Arisztophanész közönségében, az otromba, orránál fogva vezetett, pénztelen athéni köznépben, amelyet annyit gúnyolt darabjaiban.

Személyeskedése oly nagyfokú, hogy a későbbi irodalomban nincsen senki, akivel össze lehetne hasonlítani. Nem elégszik meg azzal, hogy élő vagy nemrég meghalt közismert alakokat léptet fel saját nevükön; szereplői és kórusa állandóan élő személyeket emlegetnek, azokon tréfálkoznak. Az ó-attikai vígjáték a pletyka-sajtó szerepét töltötte be Athénben. Nem szabad elfelejtenünk, hogy Athén, nagyvárosi kultúrája dacára, lakóinak számára nézve bizony inkább kisváros lehetett. Polgárai valamennyien jól ismerték azokat az embereket, akiket Arisztophanész kiénekelt darabjaiban, mint részegeseket, pajzs-eldobó gyávoncokat, elnőiesedett férfiakat vagy olyan foglalkozást űzőket, amelyet ma megnevezni sem lehet. Nemcsak jól ismerték egymást: az illetők esetleg ott ültek a nézőtéren, arra is van példa, hogy a színész egyenesen lemutat valakire a nézőtéren ülők közül. (A színpadi illúzió megtörése általában Arisztophanész kedvenc fogásai közé tartozik.) Arisztophanész önmagával szemben is személyeskedik. Csúfolja kopaszságát, elmondja, hogyan verték meg, de legfőképpen dicséri magát, olyan lendülettel, mint Ady Endre vagy G. B. Shaw. Az ilyen emberért versengenek Görögország városai, mondja egyik parabasisában.

Fantázia

A mai olvasóra leginkább fantáziájának a görög irodalomban oly meglepő gazdagsága hat. Valami fantasztikus, abszurd elképzelésből indul ki rendszerint; a továbbiak folyamán azután vastag realista színekkel rajzol, de az alapötlet kiemeli a darabot a nehézkes földi valóságból, a naturalista szürkeségből, minden nyers valóságábrázolása dacára meg tudja tartani lebegését, szárnyalását. Lysistraté a nők általános szerelmi sztrájkjával kényszeríti békekötésre a hadviselő férfiakat, a Nőuralomban a nők, felhasználva az athéni demokrácia által biztosított szabadságot, férfibundába bújva megszavazzák, hogy ezentúl a nők uralkodnak a városban, talán ők okosabbak lesznek, bunda nélkül maradt férjük ezalatt hálóingben topog a színpadon. Az Acharnébeliekben egy athéni különbékét köt a lakedaimónokkal, egy megarabeli ember eladja malacnak öltöztetett lányait; a Felhőkben Szókratész egy tyúkkosárban ülve függ a levegőben, a Békében egy athéni polgár egy óriásira táplált ganajbogáron felszáll az égbe és a Madarak bán, Arisztophanész legnagyszerűbb darabjában két athéni ember államot alapít a levegőben, a madarak közt, Felhőkakukvárat... Felhőkakukvár lakói elfogják az emberek által bemutatott áldozatok füstjét, kiéheztetik és kapitulációra kényszerítik az isteneket.

Arisztophanész és az istenek

A tragikusokat követve, láttuk, hogyan válik a görög költészetnek úgyszólván egyetlen témája, a mithosz, fokról-fokra kevésbé tiszteletreméltóvá.

A szent történettel szemben való tiszteletlenség Arisztophanészben éri el tetőfokát. Az istenek itt már jóformán csak mint nevetséges figurák. szerepelnek. A színház istene, Dionysos, maga is nevetségessé válik, Héraklésznek öltözve lép fel a Békákban, de groteszk-hősi álöltözete sem védi meg attól, hogy ijedtségének legszélsőségesebb fizikai tanújelét ne adja a színpadon és végül is a nézőtéren ülő papjához könyörög segítségért. Mai emberek meg sem kísérthetjük, hogy megértsük ezt az attitűdöt az istenekkel szemben. De kétségtelen, hogy még Arisztophanész számára is alapvető valóság a mithosz, még az ő költészete is mithosz-alkotó, mithikus költészet, bár már az utolsóállomás. Továbbmenni már nem lehet, a tiszteletlenségben sem.

Konzervativizmusa, állásfoglalása

Társadalmi és erkölcsi állásfoglalására nézve Arisztophanész oppozíciós szellem. Támad és gúnyol mindenkit, valamennyi kiemelkedő kortársát, köztük olyan igazi nagyságokat is, mint Szókratészt és Euripidészt és támadja polgártársainak nagy és önemésztő kollektív erőfeszítését, az annyi éve húzódó peloponnészoszi háborút, támadja az eszmét, amelyért a háborút vívták: az athéni hegemóniát, Athén demokratizáló hivatását a görög államok között. Valószínűleg műfajának törvénye kényszeríti erre az állandó oppozícióra, ezt követelték meg az athéniek vígjátékíróiktól; vetélytársa, Eupolis, töredékei után ítélve még merészebb, még szókimondóbb ellenzéki szellem lehetett.

A XIX. század saját komolyságát a múltba vetítve, túlságosan komolyan vette Arisztophanész ellenzékiségét és mélyebb erkölcsi indítékokat képzelt mögéje. Úgy gondolták, Arisztophanész nemesen konzervatív jellem, bántják a hanyatlás tünetei hazájának szellemi és politikai életében, visszasóvárogja Athén nagy korát, Miltiadész és Aischylos esztendeit. Pedig Arisztophanész konzervativizmusa csak a cinizmus maradisága: dicséri a régi embereket és intézményeket, hogy az újakat ócsárolhassa, - sokkal negatívabb szellem, semhogy újdolgokban hinni és bízni tudna. Szókratészről, a kor legnagyobb szellemi megújítójáról, újságírói tájékozatlansággal ír, összetéveszti legfőbb ellenfeleivel, a szofistákkal és felelőtlen gúnyolódásával ő is előkészíti Szókratész tragédiáját. Pacifizmusát sem valami nemes emberszeretet sugallja, hanem a defetizmus és az, hogy barátai, a lovagok, „világnézeti okokból" az ellenséggel, a nemesi előjogokat biztosító Spártával rokonszenveznek. Arisztophanészt felelőtlenségében kell élvezni és nem szabad több erkölcsi komolyságot keresni benne, mint amennyi minden vígjátékíróban volt.

Szabadság

Azt hiszem, könnyen rá lehet mutatni, mi adja meg Arisztophanész vígjátékainak csodálatos, elévülhetetlen varázsát: a szabadság. A szabadság, Athén magában álló politikai remekműve, ezekben a vígjátékokban hirdeti legnagyszerűbben világgá szépségét és boldogságát. Nekünk, máshoz szokott kor embereinek, egyenesen eláll a lélegzetünk Arisztophanész olvasása közben. Megértjük, miért vigasztalódott Arany János Arisztophanész lefordításával az elveszített szabadságharc után. A fantázia szabadsága: tér és idő nem köti a költőt, ötletei káprázatos sebességgel ugrálnak súlyos drasztikum és felhőhajózó költőiség között.

A malícia, a gonoszság szabadsága: Aretino és Voltaire tudtak csak ilyen megalkuvás nélkül rossznyelvűek lenni, de valószínűleg több lelkiismeret-furdalást éreztek. A szókimondás szabadsága: a „Múzsák neveletlen kedvence" nem ismert jólneveltségi szempontokat, közszeméremről álmában sem hallott, tapintata egyáltalán nem volt és olyan ember nem élt Athénben, akinek személyes érzékenységére tekintettel lett volna.

Az igazmondás szabadsága: karral énekeltette egész Athén fülébe ellenzéki és népszerűtlen politikai felfogását, megállás nélkül szidta a leghatalmasabb népvezért, Kleont, bár egy ízben meg is büntették nem-diplomatikus nyilatkozataiért, egyszer pedig Kleon megverette, - de az senkinek sem jutott eszébe, hogy darabjának előadását megakadályozzák. A leleményes athéniek a cenzúra intézményére nem voltak képesek rájönni. Az ó-attikai komédia az athéni demokrácia spontán hajtása. 405-ben a spártaiak elfoglalják Athént és a „harminc zsarnok" veszi át az uralmat. A demokrácia bukásával az egész műfaj eltűnik. Utódja a színpadon, a közép- és új-attikai komédia, személytelen, nem oppozíciós, politikamentes.

Arisztophanész magyarul

Mi magyarok Arisztophanésszel igen szerencsés helyzetben vagyunk: ő az egyetlen görög klasszikus, akit megfelelő magyar fordításban olvashatunk. Arany János rosszkedvű esztendeiben egy teljes Arisztophanész-fordítással ajándékozta meg a nemzetet. A fordítás Arany Jánoshoz és Arisztophanészhez egyaránt méltó; pontos is, az eredeti pogány merészséget alig enyhíti.

[1] Aischylos szül. Kr. előtt 525-ben Eleusisban, Athén mellett. Az eleusisi misztériumok beavatottja volt. Részt vett a marathoni, szalamiszi, plataiai csatákban. Meghalt 456-ban. Sírfelirata csak mint marathoni harcost dicséri.

[2] Szophoklész szül. 496 körül Kolonoszban, Athén mellett. Atyja jómódú fegyvergyáros. Vagy 100 színdarabot írt. Ő emelte fel a színészek számát kettőről háromra. Nemcsak színműíró volt, hanem államférfi is, két ízben teljesített hadvezéri és több ízben papi teendőket. 406-ban halt meg. Halála után Dexion néven, mint héroszt tisztelték az athéniek.

[3] Euripidész 484 körül született Szalamiszban, Athénben élt, de utolsó éveit Macedóniában töltötte egy jóindulatú zsarnok udvarában. Itt halt meg 407-ben. Emlékének Athénben kenotáphiumot állítottak.

[4] Arisztophanész Kydathénaiban született, meghalt Kr. e. 385-ben. Első darabjait, talán mert még túlságosan fiatal volt, más költők nevén adta elő, utolsó darabjait pedig fia nevén. Ránk maradt művei: Az Acharnaebeliek (a békéről), A Lovagok (a demagógok ellen), a Felhők (Szókratész és a szofisták ellen), a Darazsak (az athéniek bíráskodó szenvedélyéről), a A Béke, A Madarak (az athéniek hóbortos tervei, különösen a szicíliai hadjárat ellen), Lysistraté (a béke érdekében), a Nők Ünnepe, a Békák (mindkettő Euripidész kicsúfolása), a Nőuralom (tréfás feminista utópia), Plútos (az első új-attikai komédia, átmenet a szatirikus él nélküli jellemvígjáték felé).

Negyedik fejezet
A próza

Hérodotosz, mítosz és valóság

A görög költészet ősidőktől rámaradt jelképes alakokban és történetekben fejezte ki a görögök világérzését és az embersorsra vonatkozó költői megismerését. Szoros és mégis ihlető megkötöttségét leginkább a középkori és renaissance-kori festészethez lehetne hasonlítani: tárgyát az is mindig a szent történetből merítette. A görögök csak nagy lassan, többféle irányban tapogatódzva találják meg a módját, hogy magáról a világról beszéljenek és ne annak mitológiai vetületéről. A költészet nem is akar megszabadulni a mithosztól; a próza hivatása, hogy mithoszmentes világképet rajzoljon a történetírásban, filozófiában és a szónoki alkotásokban.

A mithosz legnagyobb ellenfele a történetírás. A szent történettel szemben fellépteti vetélytársát, az emberi történetet, aktuális vonatkozásaival és érdekességeivel. Az első nagy történetíró, Hérodotosz, 1 még nem volt mithoszromboló. Egy kissé még úgy írta a történelmet, mintha az is mithosz volna. Nem mintha szándékosan keverte volna össze a valóságot a mondával, hiszen rengeteget utazott, hogy könyvének valóságanyagát összegyűjtse. De külföldi utazásain is legjobban a mithoszok érdekelték, és az ami mithoszba illő. A korszak, amelynek történetét elbeszéli, a perzsaháborúk kora, nagyszerűségénél fogva félig-meddig szent történet; Aischylos méltónak tartotta, hogy tragédiát írjon róla, hősei, Miltiadész, Leónidasz mint félistenek élnek azóta is a tudatban és áhítatot keltenek a megszentelt helynevek: Thermopylai, Marathon, Salamis.

Írói művészete; Hérodotosz és az istenek

Az istenekről való felfogása kortársainak, Pindarosznak és Aischylosnak felfogásával rokon. Az istenek belejátszanak a történelembe: jóslatok mennek teljesedésbe, az istenek irigyen és féltékenyen nézik a halandókat, a hybris bűnhődik. Xerxésznek azért kell elbuknia, mert olyan túlságosan is nagy úr volt, hogy amikor átkelt a Helléspontoson, egy ottani bennszülött Zeusznak nézte. A világ tele van istenekkel; külföldön külföldi, különös istenek élnek, azokat is tisztelni kell, azért írja le oly áhítattal és oly hiszékenyen a keleti népek isteneit és meséit. Erkölcsi felfogása relativisztikus megnyugvás az istenek akaratában: a görög nem hajlandó megenni saját apját, - mondja - hanem elégeti; az indiai viszont nem hajlandó elégetni, hanem megeszi. Mindkettő isteni parancsot teljesít és helyesen cselekszik.

„Hérodotoszt a történetírás atyjának szokták nevezni, de talán inkább a nagyatyja volt" - mondja egy szellemes angol író. Csakugyan „nagyatyai" tulajdonságai okozzák, hogy mindmáig élvezetes, üdítő, Jókaihoz hasonló olvasmány, minden régi történetírónál elevenebben hat mesélő kedve, élőszó jellegű előadása, bájos hiszékenysége. Ha nem is nagy történetíró, nagy mithoszalkotó és mithoszai révén él tovább a tudatban. Leónidasz bátor halála, Polykratés gyűrűje. Kyros kitétele, az egyiptomi uralkodó meglopott kincsestára és megannyi más elavulhatatlan monda Hérodotosznak köszönhető, valamint a csodálatos történet Szolónról, Kroiszoszról és Kyrosról. Solon, az athéni bölcs, azt mondja a gazdag Kroiszosz királynak: senki sem boldog halála előtt. Később Kyros elfogatja Kroiszoszt és máglyára vetteti. A máglyán ülve Kroiszosz elmondja Kyrosnak Szolón szavait. Kyros elolttatta a máglyát, mert „belátta, hogy maga is ember s egy más embert, ki nálánál nem volt szerencsésebb, elevenen dob a tűzbe; azonkívül félt a bosszútól s meggondolta, hogy semmi sem állandó az emberi életben...“

Thuküdidész és az istenek; Thuküdidész

Az igazi történetírás, az igazi történetírói maga-tartás megteremtője Thuküdidész.2 Az igazi történetíró a mithoszalkotó sarkalatos ellentéte: nem teremt, hanem szétfoszlat meséket. Thuküdidész hatalmas művét azzal a kijelentéssel kezdi, hogy régebben, az ő ideje előtt, „sem háborúban, sem egyebekben igazán nagyszabású dolgok nem történtek". A történelem vele kezdődik. Ami régen volt, kis méreteinél fogva nem sokat számít. A gazdasági és települési viszonyokat megvizsgálva megállapítja, hogy a trójai háború, amelyet a költők olyannyira felfújtak, nem lehetett igazán nagy háború, hiszen a hajókra akkoriban oly kevés ember fért fel; csak azért tartott tíz évig, mert a görögöknek nem állt elég pénz és élelem a rendelkezésükre, kénytelenek voltak kirabolni a környéket és keveset tudtak foglalkozni magának Trójának ostromával. A mithosz szertefoszlik a pozitivista történetíró hideg és rosszkedvű tekintete előtt.

Nem érez több tiszteletet a történelemben megnyilatkozó isteni-démoni elemmel szemben sem. A sorsban hisz, de csak ímmel-ámmal; így történt, mondja, de történhetett volna másképp is, ha az emberek okosabbak lettek volna. A jóslatokat kétkedő közönnyel fogadja. Megjósolták, mondja, hogy háború és dögvész (loimos) lesz. Az athéniek azt hitték, hogy tévedés, az isten bizonyára éhínséget (limos) gondolt, de mikor kitört a pestis, kiderült, hogy az istennek igaza volt. Csakhogy, mondja Thuküdidész, ha nem tör ki a pestis és éhínség szakad a városra, az istennek akkor is igaza lett volna, mert a másik értelmezés lépett volna előtérbe.

A peloponnészoszi háborúk; oknyomozó történelem

Thuküdidész Platón mellett a görög világ legrombolóbb szelleme, a mithosz legfőbb hóhéra. De mint Platón, ő sem éri be a rombolással, hanem újat hoz a régi helyére: az oknyomozást, a történelmi kritikát, az egész tudományos történelmi magatartást, az alaposságot, a részletigazságok pontos feltárására irányuló akribeiát. A mese helyett az igazságot. Vagy talán legyünk óvatosabbak: a mese látszata helyett az igazság látszatát. Mert végeredményben minden történelmi tanítás bizonytalan, akár mithikus, akár oknyomozó.

Írói művészete

Művének tárgya a görög történelem legfontosabb fejezete. Periklész kora és az utána következő évek Athén fénykora és általában az emberiség fénykora, az a kor, amikor az emberi élet a legteljesebb volt. De Thuküdidészből is megtanulhatjuk a hegeli történetfilozófia igazát: minden tézis magában hordja már antitézisét, minden fénykor már egyúttal hanyatlás kezdete. A peloponnészoszi háborúk emberien nagyszerű kora már hanyatlás a perzsa háborúk félisteni korához képest, a dekadencia tüneteit felfedezhetjük a legnagyszerűbb alkotások mellett és Periklész halála után rohamosan bekövetkezik az athéni hatalom összeomlása. Athén utolsó nagy államférfija mintegy megtestesíti ezt az összeomlást: Alkibiádész túlságosan szép, bátor, zseniális ahhoz, hogy győzedelmeskedjék, és ez az athéni demokrácia sorsa is. Összeomlik a józan Spárta középszerűségen alapuló fegyelme előtt.

Írói művészetén a próza születési fájdalmait figyelhetjük meg. Nem könnyű olvasmány, előadásmódját nem lehet élvezetesnek mondani. A próza még nem eléggé hajlékony, hogy Thuküdidész gondolati gazdagságát, finom árnyalatait vissza tudja adni. Az austéra harmónia, amelyre törekszik, még nagyon is austéra, zordon. Pedig mennyi gonddal szerkeszti mondatait! Sokat tanul kortársaitól, az első szofistáktól és rétoroktól.

A próza

Amint a mithosz halódik, a költészet helyét a retorika foglalja el. Ugyanez a folyamat beállt a többi kultúrkörben is, de nem olyan világosan, mint a görög irodalomban, ahol minden paradigmatikusan, iskolapélda-szerű tisztaságban folyt le. A szónoklat fontosságát Thuküdidész művében is érezni. Irodalomtörténeti szempontból legmaradandóbb újítása az, hogy elbeszélésének menetét bizonyos ritmikus visszatéréssel szónoklatok szakítják meg. Személyeinek szájába beszédeket ad, amelyeket azok nem mondtak el, de elmondhattak volna. A beszéd a beszélő jelleméhez alkalmazkodik és összefoglalja a történelmi pillanat tartalmát. Egyikük-másikuk a thuküdidészi mű magaslati pontja, így Periklész híres beszéde a második háborús esztendő végén a hősi halottak fölött. Az európai történetírás egészen a XVIII. századig követte Thuküdidészt abban, hogy beszédeket szőtt a történelmi előadásba.

A IV. század

A görög próza virágkora a Kr. e. IV. század, amikor Athén hatalma összeomlik, Macedónia, a fél-görög katonaállam veszi át a hegemóniát az egymást marcangoló hellének fölött és a görög kultúra számára meghódítja a Keletet. Ennek a még mindig nagyszerű görög századnak a próza éppoly tökéletes kifejezési eszköze, mint a VI.-nak a líra, az V.-nek a dráma.

A prózaírás felszív minden tehetséget és majdnem minden műfajt. Egy új műfaj is keletkezik, a dialógus, Platón műfaja.

Rétor-iskolák

A prózát a rétorok tudatos műérzéke fejlesztette a tökéletesség akkori magas fokára. Az athéni rétor-iskolák, ahol becsvágyó fiatalemberek a szónoklatművészetét tanulták, az egyetemeknek feleltek meg.

A rétori nevelés képesítette a görögöt az államférfiúi, ügyvédi, szónoklattanári, sőt hadvezéri pályára.

Iszokratész, Démoszthenész

A leghíresebb rétor Iszokratész. (436-338.) Beszédeit nem mondta el, olvasásra és megtanulásra szánt mintabeszédeket írt. A publicisztika szerepét is ezek töltötték be, szónoki formában írt politikai vezércikkek voltak. Iszokratész teremtette meg a görög szónoklat „magas stílusát." Szabálytana és legfőbb eszköze, a körmondat, később Cicero révén vált az európai irodalom állandó elemévé. Iszokratész stílusában szónokolt Démoszthenész (384-322) is, a görögség leghíresebb szónoka.

Szofisztika

Az első rétorok, a szofisták, egyúttal filozófusok is voltak, legalább is annak tartották magukat. Filozófiájuk a beszéd filozófiája: ők eszméltek rá a szavak fontosságára, majd a szavak önállóságára és végül is az újítás lázában eltúlozva felfedezésüket, azt tanították, hogy minden csak szó. Csak szó az isten, csak szó a sors, csak szó az erény; az ember csinálja ezeket, amikor beszél róluk, de éppúgy alkothatna ellentétes értelmű szavakat; minden relatív, „az ember a mértéke mindennek" - tanította Prótagorasz. (480-411.)

Ez a mithikus görög világkép teljes destrukciója. A görög az első kultúra, amely az intenzív gondolkodás folytán eljutott az önmaga megsemmisítéséhez, felásta maga alatt a talajt, elpusztította gyökereit, a mithoszt. De amikor ez bekövetkezett, a görög szellemben még annyi életerő lakott, hogy az elrágott gyökerek helyébe újakat tudott ereszteni. A görög szellem belső újjászületése Szókratész nevéhez fűződik.

Szókratész

Szókratész (469-399) maga nem írt. Az irodalomban nem mint szerző, hanem mint téma szerepel. Alakját ketten is megörökítették, Xenophón és Platón.

Xenophón

A két alak nem azonos. Xenophón (kb. 430-355), az írással szórakozó ex-hadvezér Apomneumata-ban, Szókratészi Emlékezetességeiben, meg tudta ragadni Szókratész párbeszélő módszerét, amely a mai olvasónak sokszor nagyon is hosszadalmas, emléket állított Szókratész polgári erkölcsösségéről, de nyomát sem találjuk a nagy filozófiai rendszernek, amelyet Platón Szókratész szájába adott.

Xenophón két másik művel is él az irodalmi tudatodban: Anabasis c. hadvezéri emlékiratával, amelyben tízezer görög katona útját írja le Ázsiába és vissza; és Kyrúpaideiá-jával, Kyros perzsa király gyermekkoráról szóló regényes történetével, amellyel a nevelés számára akart irányelveket rajzolni.

Filozófusnak nem elég okos, történetírónak nem elég alapos, de írónak kitűnő. Személyének báját, sokrétű elevenségét, igazi athéni mivoltát törés nélkül át tudja vinni művészetébe, ezért élvezetes olvasmány, amit ír.

Platón; az ideák

És most hátra van még Platón,3 a görög filozófia és a görög prózaírás legkiemelkedőbb szelleme.

Azt a platóni gondolatot, amely az egész iroda-lomra irányítóan hatott, röviden így lehetne összefoglalni: világunk csak vetülete, árnyképe egy másikvilágnak, az ideák örök és változatlan világának. Barlangban ülünk, - mondja híres hasonlatában - háttal a barlang kijáratának, a barlang előtt tűz ég és a barlang előtt elmenők árnyékát rávetíti a barlang falára: ennyit látunk mi a világból. De a világ sokkal több, mint amennyit véges érzékeinkkel felfogunk, véges szavainkkal kifejezhetünk, a világon túl és mégis a világban benne laknak az örök ideák. Az igazi szépség, az igazi jóság és igazság, az igazi értelem és jelentőség a dolgok mögött van; ezen a világon minden csak árnya és jelképe valami mögötte lévő Teljesebbnek. Ha szeretünk valakit, mondja a platóni szerelemtan, rajta keresztül vágyunk a transzcendensbe fut, a szeretett lényben a mögötte lévő örök Szépséget imádjuk.

A platóni filozófia az írók és művészek természetes filozófiája, benne találja meg az író és művész életének értelmét: megragadni és ábrázolni a világ mögött lévő világot, a dolgok igazi jelentőségét. Minden alkotó platonista, akár tudja, akár nem. Szerelemtana pedig két évezred szerelmi költészetének filozófiai alapja maradt.

Írói művészete

Platón nemcsak mint gondolkozó, hanem mint alkotó is elévülhetetlen. Párbeszédei sokszor nagyon aprólékosak, az ember nem mindig érti, miért kérdezősködik annyit Szókratész, a helyett, hogy megmondaná, mit akar. De felejthetetlen szépségűek a szituációk, amelyekbe párbeszédeit beállítja. Az a reggel, amikor Szókratész a kis Phaidrosszal az Ilissos-patak partján sétál, majd megpihen egy platánfa alatt és a hűs vízbe lógatja lábát, a görög tavasz legcsodálatosabb emléke. A halál minden rettenetessége és a bölcsminden sorsot leverő daca benne borzong abban a másik, hideg és sötét hajnalban, amikor Kritón felkeresi Szókratészt a börtönben és rá akarja beszélni, hogy megszökjék a halálbüntetés elől (Phaidón). És minden éjszakák éjszakája az a bölcsen mámoros éjszaka, mikor Agathónnál lakomára (Symposion) gyűlnek össze a válogatott athéniek, Alkibiadész fáklyásokkal és táncosnőkkel ront be és elmondja Szókratész dicséretét és végül már csak ketten vannak ébren, Szókratész és Arisztophanész, és Szókratész még mindig józanul magyarázza, hogy a jó komédiaíró jó tragédia-író is kell hogy legyen. Ezen az éjszakán mondta el Szókratész, hogy mi a szépség és mi a szerelem... Érezzük, ez az éjszaka az emberiség egyik legnagyobb éjszakája volt.

Véleménye a költészetről

Ezek Platón irodalmi szempontból legkiemelkedőbb párbeszédei: a Phaidros, amelyben szerelemtanát fejleszd tovább; a Phaidón, a lélek halhatatlanságáról; és a Symposion mindenek fölött. Művészi szempontból mögöttük áll a hosszadalmas Állam, amelyben Platón a mithoszról, az irodalomról és a zenéről való felfogását fejti ki. Csodálatos paradoxon, hogy Platón, a művészek filozófusa, a művészetről és az irodalomról igen alacsony véleményt táplált. Eszményi államából kitiltaná a zene nagy részét, mert elpuhít és a költészet nagy részét, mert hamis mesékkel félrevezeti az ifjúságot és letéríti az erény útjáról. Csak akkor ad nekik helyet, ha férfias polgárokat nevelnek. De a gyermekeket mesék helyett inkább matematikával szórakoztatná.

Platón és a mítosz

Itt számol le Platón a mithosszal is. Homérosz, mondja, és nyomában a többi költő az isteneket mindenféle gyarló és megvetendő tulajdonsággal ruházta fel. Márpedig ha az istenek ennyire emberiek volnának, nem volnának istenek. A költők tehát hazudnak és hazugságra nincs szükség.

De ugyanaz a Platón, aki a görög istenvilágra és mithoszra a végső, halálos csapást mérte, új istentant és új mithológiát teremtett, egy olyan hitvilágot, amely a kereszténységbe beágyazva, mindmáig él és uralkodik. Az istenek emberszabású képét összerombolta, de trónjukra odaültette helyettük az istenit, a végtelen eszményt az ideák piramisának ormán, amit Jóságnak nevez. A Jóságot, amely éppúgy átjárja világunkat és értelemmel tölti el, mint hajdan a Homéroszi istenek.

És a mithosztól sem tudott megszabadulni. Inkább művész volt, mint tudós, gondolatai a legfelsőbb magasságokban mindig képekbe öltöztek, legmerészebb gondolatait maga teremtette mithoszokban fejezte ki. A barlang mithosza, amelyet már említettünk, a hermaphrodita mulatságos és szomorú története, amelyet Arisztophanész szájába ad, a lélek, mint kocsivezető és a lelkek aláhullásának látomása a Phaidroíban... a nagy Homéroszi mithoszokkal egyformán szépek és elmúlhatatlanok.

[1] Hérodotosz szül. Kr. e. 485 körül Halikarnasszoszban. Sokat utazott, majd Athénben telepedett le, innen vándorolt ki a dél-itáliai Thurioi-ba. 425 körül halt meg.

[2] Thuküdidész (kb. 460 - 396) gazdag athéni, Thrákiában bányája volt. Mikor hadvezéri balsikere miatt száműzték, idejét utazásokkal és adatgyűjtéssel töltötte.

[3] Platón (427 - 347) előkelő athéni család sarja. Iskoláját Akadémosz ligetéről Akadémiának nevezték. Athént csak rövid időre hagyta el, hogy Syracusaiban megvalósítsa eszményi államát, de csalódva tért vissza.

Ötödik fejezet
A késői görög irodalom

A hellénizmus kora, hellénizmus

A macedón világbirodalom útjain a görög kultúra - addig egy kicsiny választott nép magánügye - elhatolt a legtávolabbi határokig. A Kelet legforgalmasabb gócpontjain óriási görög városok épültek, görög katonatisztekkel, államhivatalnokokkal és nagykereskedőkkel. A görög műveltség az uralkodó réteg ismertető jegye lett, felvétele nélkül nem lehetett a magasabb társadalmi osztályba belépni. Ezáltal a kultúra társadalmi szerepe megváltozik: azelőtt az emberek észrevétlenül belenőttek a görög kultúrába, most tanítják és tanulják. A klasszikus irodalom megmerevedik, hogy tanítható anyag legyen. A klasszikusok helyét a klasszicizmus, a klasszikusok tudatos követése foglalja el. Ebben a korban születik meg a filológia, a klasszikus szövegek kiadásával, kritikájával és magyarázatával foglalkozó tudomány, a hellenisztikus kor legfőbb szellemi tevékenysége.

Elit és nagyközönség

Így következik el a görög irodalom szociológiai szempontból harmadik állomása. Az első az arisztokratikus irodalom volt, ezt felváltotta az attikai demokrácia, most az elit-irodalom kora jön el. Az irodalmat tudós szakemberek, a klasszikus hagyományok hivatásos és szorgalmas őrei művelik.

Elit-közönség a közönség is, amelyhez Kallimakhosz és társai fordulnak: Alexandria, Antiochia és más keleti nagyváros ellenséges bennszülöttjei között élő előkelő görögökhöz, akiknek oly drága minden régi hellén emlék és hagyomány, mint az Indiában élő angoloknak az angol történelem.

A könyv

A klasszikus görög irodalom elsősorban élőszóbeli előadásra készült: színpadra, szószékre, dalolásra, recitálásra. A hellenisztikus irodalom már könyvirodalom. Az ókor könyve az egyiptomi „mocsári kása" nevű növény beléből készült papyrustekercs.

Ebben a korszakban, amikor az egyiptomi Alexandria veszi át a szellemi vezetést, a könyvek példányszáma rendkívüli mértékben megnövekszik, megépítik a nagy könyvtárakat, amelyek közül éppen az alexandriai a legnevezetesebb.

Új műfajok, hangulatok

Az olvasásra szánt könyvirodalom új műfajokkal lép elő: ilyen a levél, a szatíra, az életrajz, útleírás, esszé, memoár, utópia, aforizma-gyűjtemény, majd később, mindent legyőzve, a regény. A nagyvárosi élet új hangulatokat hoz az irodalomba: az idillt, a szentimentalizmust, az impresszionista finomságokat és öncélú erotikát. A szerelem mindig a magasabb életérzés utolsó bástyája, amikor heroizmus, közösség, vallás már nem képesek az embereket a körmük hegyéig átfűteni.

Az új műfajoknak és az új hangulatnak legfőbb jellemvonása az intimitás. A hellenisztikus költő intimitásokat mond el az istenekről, Berenice királynő hajfürtjéről, a halászokról, az utcalányokról...

A nagyvárosi ,,beavatottság“, a késői civilizációk hajlama a kisművészet iránt és a görög közvetlenség és világosan látás találkozik össze ebben a tehetségirányban.

Alexandrinizmus

E kor szellemi életének középpontja Alexandria, Ptolemaioszok fővárosa a Nílus-deltában, az első világváros. Athén teljesen elveszti gyakorlati fontosságát, csendes kis egyetemi város lesz, olyan, mint napjainkban Oxford. A hellenisztikus kor irodalmán a kor szellemét középpontjáról „alexandrinizmus“-nak szokás nevezni. Ezt a műszót általában elítélő értelemben használják. Az olyan művészetet nevezik alexandrinnak, amelyből hiányzik az eredetiség, az alkotó lendület, csak iskolás törvények aggályos teljesítése útján jön létre. A hellenisztikus kor tulajdonképpen nem érdemli meg, hogy csak ilyen tagadó értelemben beszéljünk róla. A teremtő lendület nem veszett el: mutatja a kor művészet- és filozófia-története. Ekkor keletkeznek az oly nagy kihatású filozófiai iskolák: a cinikusok, sztoikusok, epikureusok és szkeptikusok irányzata; ekkor él a görög filozófia nagy összefoglalója, Arisztotelész; ő az első Poétika szerzője is; a drámáról vallott felfogásával már foglalkoztunk. A kor irodalma pedig közvetlenül is, de főképp közvetve, a belőle táplálkozó latin irodalmon keresztül, döntő hatást gyakorolt az európai irodalomra.

Filozófiai iskolák hasonlósága

A mai ember számára a késői görög irodalom különösen azért érdekes, mert kísértetiesen hasonlít a XIX. századi és a mai irodalomra. Megtaláljuk benne irodalmunk úgyszólván valamennyi irányának megfelelőjét: a romantikát, a realizmust, az impresszionizmust, az expresszionizmust és a népiességet, a dráma csődjét és a regény fokozatos térhódítását, az életrajz és útleírás divatját, az irodalom megoszlását elit- és közönségirodalomra. A kísérteties párhuzamokat bizonyára még messzire lehetne vezetni, ha több emlék maradt volna ránk, de sajnos, a hellenisztikus irodalom nagy része elkallódott. Az utóbbi évtizedek egyiptomi ásatásai azonban jelentékenyen növelték a korra vonatkozó irodalmi ismereteinket.

Menandrosz

Az utókor csak kevéssé, idézetekből és latin átdolgozásokból ismerte Menandroszt,1 az új-attikai komédia legnevezetesebb művelőjét, amíg 1905-ben egy szerencsés papyrus-lelet folytán elő nem bukkant négy nagy terjedelmű töredéke. Menandrosz a komédiát a megváltozott társadalmi és politikai körülményeknek megfelelően szalonképessé tette. A komédiából már előbb, az ú. n. közép-attikai korszakban kimaradt a kórus, a parabasis és velük a személyeskedés, az aktuális vonatkozások, a képzelet szabad csapongása, a drasztikumot pedig finom erotikával helyettesítették, szóval kimaradt minden, ami Arisztophanészt naggyá tette. És mi jött helyette? Elsősorban a „jellemek". Menandrosz színműveiben típusok szerepelnek: a morgó öreg, a barátságos öreg, a könnyelmű fiatalember, a komoly fiatalember, a ravasz rabszolga, a jólelkű kéjhölgy stb. A kor emberét a típusok nagyon érdekelték: ekkor írta meg Theophrastos (kb. 372-287) sokat utánzott Jellemek c. munkáját.

Jellemek; Theophrastos

Menandros még nem alexandriai, ő még mind a nagyközönség, mind az elit számára írt. A kettészakadás Alexandriában állt be. Miránk csak az elit-irodalom kicsiny töredéke maradt; nem igen tudjuk, mi szórakoztatta az alexandriai színházak közönségét, mit énekeltek a kikötőmunkások kedvesei, mit olvastak az iskolás gyerekek. 1891-ben, majd nagyobb mértékben 1926-ban felbukkantak ásatás közben Hérondas mimusai; ezek egy kis fényt derítenek a kor közönség-irodalmára.

Hérondas

Az információ, amelyet így nyerünk, eléggé megdöbbentő. Hérondas mimusai „életből ellesett" párbeszédek; a tudósok szerint egy vagy két színész adta elő az ilyen mimusokat. Tárgyuk oly alaposan naturalista, amilyen életidegen az alexandriai elit-költészet.

Oly alaposan naturalista, hogy szinte Arisztophanész is jól nevelt hozzájuk képest. Bármennyire is hasonlított az alexandriai kor a miénkhez, annyi kétségtelen, hogy mi illedelmesebbek vagyunk.

Az elit-költészetben úgy látszik két ellentétes irányú költői iskola állt egymással szemben: mai terminológiával új-klasszikusoknak és új-népieseknek lehetne őket nevezni. Az alexandriai új-népiesség legnagyobb képviselője Theokritos. (Szül. 305.) Műfaja, a bukolika, a pásztori költemény, az ő hagyományát követte az irodalom további történetében.

A táj; Theokritos

Maradandó, nem csökkenő hatását természetérzékének köszönheti. A tájak, amelyeket jelenetei hátteréül néhány sorral odarajzol, mindmáig édes illatú, árnyas és szelíd tájak, olvasása közben a Dél varázsa birtokába veszi a lelket. „Ha valaki megkérdezné tőlem" - írja Babits Mihály - „melyik az a görög költő, akit olyan élvezettel olvashat, mint egy modern nagy lírikust, egyikét az emberi nyelv és lélek kéjes nagy muzsikusainak...: habozás nélkül Theokritost ajánlanám".

Népiesség

A tájat Theokritos fedezte fel az irodalom számára. A klasszikus görögöt még nem érdekelte a táj, még túlságosan közel volt hozzá. Athén kisváros, Platónból tudjuk, hogy az emberek kisétálnak az Ilissos partjára és a vízbe lógatták lábukat. Alexandria nagyváros és körülötte nincs táj, hanem sivatag. Theokritost nosztalgiája szicíliai ifjúkorának tájai után teszi tájköltővé a nagyváros rabságában, költészete azóta is magával ragadja a városi olvasót. A táj szeretete nagyvárosi vonás; az után vágyódunk, ami messze van.

A természet felfedezését, Rousseau-t, a nyugat-európai kultúrkörben is nyomon követi az irodalmi népiesség. A természet szeretetéből következik a természetes ember kultusza. Theokritos a pásztorért rajong, költeményeiben pásztorvilágot rajzol. Stílusa is népies: egyszerű, dallamos, mint a nép énekei és realisztikus, mint az alsó osztályok irodalma, mint Hérondas, anélkül, hogy oly szemérmetlen volna, mint az.

Pásztorjáték

Pásztorvilágát rendkívül rafinált, késői művészettel rajzolja: pásztorai ugyan még igazi pásztorok, beszél juhbőr subájuk rossz szagáról, vigyorgásukról, együgyűségükről - de másfelől mégis már jelmezes úriemberek ezek is, mint az elkövetkező évezredek irodalmi pásztorai: mihelyt lehet, dalnokversenybe kezdenek. Már az a gyanú is felmerült, hogy Theokritos költeményei valóságos, élő, kosztümös előkelő urakról szólnak, hiszen maga Theokritos is pásztornéven szerepel egyik költeményében; lehet, hogy az alexandriai úri társaság bizonyos alkalmakkor pásztoröltözetet vett fel és igyekezett tőle telhető módon pásztoriasan viselkedni, akárcsak a XVIII. század udvari népe.

Ábrázoló erő

A mai olvasót nem a dalnokversenyek bűvölik el, hanem a csodálatosan élő jelenetek: Az Adonis Ünnepére Menő Asszonyok, a női előkészületek minden kedves részletével; A Szerelmi Varázs, egy leány varázslattal próbálja visszatéríteni hűtlen kedvesét és közben elmondja az isteneknek szerelme történetét; Az Arató-ünnep idillikus leírása, a Halászok párbeszéde és az az igazán népi frissességű párbeszéd Daphnis és a pásztorlány közt, amelyet Babits Mihály magyarra fordított (bár ez talán későbbi mű); Polüphémosznak, az egyszemű kyklópsnák. panasza, hogy Galatheia nem akarja viszontszeretni, pedig ő már mint kis kyklóps, mikor még anyjával járt virágot szedni, már akkor is szerette.

Kallimakhosz

Az új-klasszikusok feje Kallimakhosz.2 Tudós, filológus költő; verseit idézetekkel, utalásokkal tömi tele, amelyeket csak tudós és költő kartársai értenek meg; és nyilván magában örül, hogy azok sem mindig.

Történelmi ember, semmi sem érdekli, ami egykorú és minden, ami régi, ami hagyomány.

Különösen a vallási hagyományok érdeklik, a kultuszok és szokások keletkezéséről szóló helyi mondák; ezeket gyűjtötte össze Okok című tankölteményében, amely Ovidiuson keresztül hatott a későbbi irodalomra. Ez az alexandriai attitűd a mithosszal szemben: éltető erejét már elvesztette, de tovább él, mint ismeretanyag, mint tudomány és mint ilyen, még ihleti a tudós költőt.

Apollónios; Euhémeros

Szeszélyes, csapongó kompozícióval élénkítette a régi mondákat; nem időzött sokáig egy tárgynál, nehogy megunja az ideges alexandriai olvasó. Szellemes és eredeti, bármilyen régi témáról beszél is; néha groteszken eredeti. Artemisz már csecsemőkorában az örök szüzesség ajándékát kéri Zeusztól, Apollón pedig rajta is túltesz koraérettségben, még meg sem született és már az anyaméhből irányítja anyja útját és próféciákat hallat. Az ember hajlandó azt gondolni, hogy himnuszait talán már ironikusan értette, maga is mulatott a királyfin, akit az istenek örök éhséggel sújtottak és felette az egész családi vagyont. Kallimakhosznak mindössze hat himnusza és néhány kitűnő epigrammája maradt ránk.

Hasonlókép fogta fel a mithoszt Kallimakhosz tanítványa, Rhodosi Apollónios is. Kallimakhosz kis epyilionokat írt, türelmetlen olvasóira való tekintettel, Apollónios komoly nagy eposzt, az Argonautíkát. Ő vezette be a szerelmet az epikába; műve nagytanítványán, Vergiliuson keresztül él tovább.

A hellénisztikus kor nagyon szerette a regényes útleírásokat, a regény őseit. Ezek közé tartozott Euhémeros híres műve is, amelynek szövege nem maradt ránk. Euhémeros utópia-félét írt egy távoli boldog szigetről; az arra járó utazó megtudja, hogy az antik istenek valamennyien emberek voltak, mint nagy uralkodók és hősök éltek a távoli szigeten; haláluk utána nép isteni tiszteletben részesítette őket, így keletkeztek az istenek. A mithosz racionalizálása ez, további lépés a görög istenek irodalomtörténetében; de még mindig nem az utolsó.

A római kor

Kr. e. 197-ben Flaminius római hadvezér Kynoskephalainál legyőzte VI. Fülöp makedón királyt és elvben felszabadította, a valóságban elfoglalta Hellászt. A görögök számára a megaláztatás és szenvedés hosszú kora következett. Százezerszámra hurcolták el őket rabszolgának Itáliába. A köztársasági Róma kevés megértéssel viseltetett a görög szellem értékei iránt. A rómaiak nem vették át a görög kultúrát, hanem lassú munkával magukhoz asszimilálták és csak akkor tártak előtte kaput, amikor már kiépítették ihletése alatt saját latin műveltségüket. A császárság korában a viszonyok megjavultak; ekkor lettek a görögök a rómaiak tisztelettől övezett tanítói. Ezekben a századokban a görög irodalom újra kivirágzott.

Atticizmus; szellemi csereviszony

De ennek a legkésőbbi görög irodalomnak színképe már egész mást mutat, mint az előző koroké. A görög irodalom még a hellénizmus korában is zárt egység; a római korban ez a zártság megszűnik, a görög műveltség már többé nem a műveltség, hanem csak része a műveltségnek. Ad és kap, idegen szellemiségekkel állandó csereforgalomban áll. Nagyon sokat ad a latin irodalomnak, de át is vesz tőle tárgyat és ízlésbeli irányítást; hiszen a görög tanítómesterek legjobban fizető tanítványai az előkelő római ifjak és a tanító kénytelen tanítványaihoz alkalmazkodni. Ugyanakkor a hellenisztikus korban elnyomott Kelet kultúrája mindinkább átüt a görög mázon és az egész görög szellemre döntő hatást gyakorol.

A római irányítás legfőképpen az atticizmus diadalmaskodó ízlésváltozásában nyilatkozik meg. A rómaiak ízlésének a klasszikus kor szigorú szépségű alkotásai feleltek meg legjobban; azokat tanulják és utánozzák tehát ebben a korban és hagyják, hogy a hellénizmus irodalmi termékei elkallódjanak. Az atticizmus következménye az is, hogy az iskolák és az irodalom továbbra is ragaszkodnak a klasszikus attikai görög nyelvhez, akkor is, amikor kint az életben már régóta más nyelvet beszélnek. Az irodalom végleg elszakad az élettől:más nyelven írnak és más nyelven beszélnek. Kitartanak az időmértékes verselés mellett, holott a beszélt nyelv zenéje már rég a hangsúlyos verselést követelné meg; a klasszikus nyelv zenéjét már csak tudják, de nem érzik.

Bukolikus költők

Az elnyomatás legrosszabb időszakának is vannak nagy költői. Theokritos édes zenéjű új-népiessége tanítványokra talál: Moschos és Bion (Kr. e. 150 körül) éppúgy népszerűek maradtak, mint maga Theokritos. Moschos pedáns, hideg, tudatos. Költészetében a pásztori elem már éppannyira szerepjátszás, mint nyugati követőinél; talán azért is volt olyan maradandó hatása. De Bion, Adonist elsirató verse után ítélve, nagyon nagy költő lehetett. Szenvedélyes, lázas, keleties, a görög nyelv ekkor már pusztuló zenéjének utolsó nagy mestere.

A császári kor két legnagyobb görög írója azt a műfajt művelte, amely a kultúra végső kifinomodottságának, átszellemültségének a kifejezője: az esszét. Legalább is ma esszének hívnók Plutarkhosz és Lukianosz írásait.

Plutarkhosz; hős-kultusz

Plutarkhosz3 az életrajzírás nagy őse és mintaképe. Párhuzamos Életek c. műve negyvenhat életrajzi esszét foglal magában. A görög és a római történelem egy-egy hasonló alakját mutatja be egymás mellett: Nagy Sándor mellett Julius Caesart, Démoszthenész mellett Cicerót stb.

Az istenek már régen visszavonultak szentélyeik hűvös homályába és a világ üres lett. Plutarkhosz újra benépesítette, az istenek helyére állítva a hősöket. Félistenei követendő mintaképek maradtak az utókor számára; a renaissance-tól kezdve a nemzeti irodalmak versengve fordítják le művét a maguk nyelvére és a fiatalság legkedvesebb olvasmánya marad egészen a XIX. század végéig, a humanisztikus műveltség alkonyáig. Hány ember tanult Plutarkhoszból haza- és szabadságszeretetet! Hőseiről nagyon sok emberi intimitást mond el, hogy közel hozza őket az olvasóhoz, de mégis hősök maradnak, eszményi alakok, a rájuk gondolás gyorsabb ütemre indítja a vért, akár a bor.

Nemcsak az irodalomra hatott, hanem az életre is.

Az utókor tőle tanulta a hőshöz méltó nagy gesztusokat, a francia forradalom emberei őt tanulmányozták, mielőtt kiléptek a szószékre vagy a guillotine alá.

Plutarkhosz és Shakespeare

Ábrázoló erejének drámaiságát leginkább akkor érezzük, ha összehasonlítjuk Antonius vagy Caesar életrajzát a belőle írt Shakespeare-drámával. Csodálatos, Shakespeare mennyire fel tudta használni Plutarkhosz minden gesztusát, jelenetét, beszédét, anélkül hogy az kiütne a shakespeare-i atmoszféra egységéből.

Csak rokonlélektől lehet ennyit tanulni.

Lukianosz; szofisták

Lukianosz (kb. Kr. u. 120-180) az újjáéledt rétori művészet iskoláiban nőtt fel. Az új rétorok szofistáknak nevezték magukat és azt hirdették, hogy a régi athéni rétorok napjait újítják fel. Rendkívül gőgös és zárkózott, nagy tekintélynek örvendő testület volt.

Egy híres rétort úgy ünnepeltek, mint egy primadonnát. Pedig igazi szónoklatra ebben az időben sem szükség, sem alkalom nem volt.

Lukianoszban az ó-attikai szellemesség éled újra: Arisztophanész szabadsága, képzelete, drasztikuma és malíciája. Benne a halódó görög szellem még utoljára kacag egyet, szabadon, athéni módra. De pusztító szellemessége már nem politikusok ellen irányul, hanem a vallás és a filozófia ellen. Teljesen intellektuális humor, világnézeti „destrukció", Voltaire és Anatole France szellemessége. A piszkos, szakállas, élettagadó, aszkétikus és ál-aszkétikus bölcseket úgy csúfolja, mint késői századok a kolduló szerzeteseket. Mindenben kételkedik, semmit sem vesz komolyan, gyűlöli a nagyképűséget, amellyel a költők a mithoszokat, a próféták a próféciát és a filozófusok a bölcsességet árusítják. Az igazság keserű harcosa, azé a negatív igazságé, amely ugyan csak azt tudja, hogy mi nem igaz, de azt nagyon jól és nagyon kíméletlenül tudja.

Művei

A legkönnyebben olvasható görög író. Általában a nagy maliciózusok a legkönnyebb autorok: Swift a legkönnyebb angol, Voltaire a legkönnyebb francia, Heine a legkönnyebb német olvasmány. Lukianosz az ő ősük, nemcsak szellemben, hanem stílusban is; tanultak is tőle eleget. Hatása az utókorra, ha nem is olyan általános, mint Plutarkhoszé, nem kevésbé jelentékeny. Mindenütt, ahol negációra volt szükség, ahol elkorhadt hiedelmeket kellett az útból félretenni, Lukianoszhoz fordultak mintáért és ihletésért. Különösen a XVIII. századi Felvilágosodás választotta kedvenc írójának.

Leghíresebbek a platóni dialógusok mintájára írt szellemes párbeszédei: az Istenek Beszélgetései, Tengeri Istenek Beszélgetései, a Halottak Beszélgetései - ezek filozófiai tárgyúak; a Hetérák Beszélgetései Hérondásra emlékeztető kis életképek. Igaz Történetében a kalandos útleírások divatját gúnyolja ki: hőse kihajózik az ismeretlen Atlanti óceánra, itt bor-szigetet talál, ahol víz helyett bor folyik és felirat hirdeti: Eddig jutott Héraklész és Dionysos (célzás Euhémerosra!), lábnyomukat is látja. Eljut a Holdra (az is sziget), hajózik a cethal gyomrában, kimenekül a sajt-szigetre, találkozik a boldog halottakkal és az álmokkal, Kalypsónál is levizitel, továbbá a Gyilkosok szigetén az emberevő Szamárlábú Tengeri Nőknél, akiket ledér nőknek néz. Ez a könyv inspirálta Rabelais-t, a holdbéli utazó Cyrano de Bergeracot és főképp Swiftet. Lukianosz általában nagyon sok későbbi mű ihletője. A nagy latin Szamár-regény is egy paródiájából indul ki. Shakespeare Athéni Timon történetét tőle kapta. A görög istenek irodalomtörténetében Lukianosz megint új fejezet. Lukianosz hevesen, gyilkosan gúnyolja a mithoszokat, amelyekben már egyáltalán nem hisz. Arisztophanész is nevetséges figurát alakított Dionysosból, de minden szándék nélkül, csak teremtő jókedvében. Lukianosz szándékkal gúnyolja az isteneket, ki akarja irtani őket a tudatból, el akarja tüntetni nyomukat a világból, nehogy rászabadítsák az ösztönöket az ész által kormányzott mindenségre.

Lukianosz és az istenek

Mert az istenek még mindig nem haltak meg egészen. Csak alkalmazkodtak a kor ízléséhez. A folyamatot már Apollóniosz megindította, a császári korban még nagyobb mértéket ölt a mithoszok elregényesítése: a régi témákat erotikával, a divatos kalandregények motívumaival és Euhémeros racionalizmusával újítják meg az írók, mint Dionysios Skytobrachion. Ezekből a mithosz-regényekből csak rövid ismertetések maradtak ránk.

Nonnos

A görög mithosz csodálatos életképességének legkülönösebb emléke Nonnos költészete. Nonnos a Kr. u. V. században, tehát kétszáz évvel a kereszténység államvallássá tétele után, a mélyen keresztény, remetéktől lakott Egyiptomban egy 48 énekes Dionysos-eposzt írt, még egyszer, utoljára, egy egyiptomi monumentalitású műben összefoglalva az egész görög szent történetet. Művét, pogány szelleme dacára, nagyon csodálta az akkori keresztény világ, Bizáncban még a XIII. században is másolták. Ez a görög mithosz utolsó állomása: mikor minden vallási távlatát elvesztette, szépségének erejénél fogva még mindig tovább él, egészen napjainkig, mint irodalmi tartalom.

A regény

A császári korban másodvirágzását éri az utolsó nagy műfaj is, a regény. (Első virágkora a hellenisztikus korszak - ennek az időnek legnevezetesebb regénye a Chariton.) Népszerűség tekintetében rövidesen minden más műfajt felülmúlt, akárcsak napjainkban: antik regények töredékeit tartalmazó papyruszokat találnak a legkisebb, Isten háta mögötti egyiptomi falvak romjai közt is. Az antik regény éltetője a kaland és a szerelem. A kalandregények „izgalmas" tematikája meglehetősen egyhangú, konvencionális, kb. ugyanaz, mint a késői görög vígjátéké: titkolt viszony, hajótörés, kalózok, a feláldoztatás veszélye, öngyilkossági kísérlet, rabszolgaság, kínpad, házasságtörési per, istenítélet. Az ős Euripidész. Ezek a kalandregények igen nagy hatást gyakorolnak a XVII. században, amikor a nyugati regény megszületik. Legnevezetesebbek: Jamblichos II. századbeli, babonákkal, keleti motívumokkal átszőtt Babyloniakát, (ez csak kivonatban maradt ránk) és Héliodoros III. századból való Aithiopikája, amelyet a XVII. század magyarja is élvezett Gyöngyösi István fordításában, majd Dugonics András átdolgozta és Szerecsenek címen adta ki.

Longosz

Ezeknél a bonyolultan unalmas műveknél sokkal üdítőbb olvasmány Longosz pásztorregénye, a Daphnis és Chloé. Theokritosi hangulatú, bűbájos szerelmi történet, valószínűleg a III. századból. A XVI. században bukkant fel újra és a hatalmas pásztorregény-műfaj kiindulópontja lett. Rokokó báját sok késői nagy író élvezte és dicsérte.

[1] Menandrosz Kr. e. 343-291. Élete nagy részét peiraiosi villájában élte le, nagyon gazdag volt, Ptolomaios Sótér alexandriai meghívását visszautasította. A négy nagy töredék címe: A döntőbíró, A lenyírt lány, a A samosi nő, Héros.

[2] Kallimakhosz Kr. e. 310 - 240 között élt, az alexandriai nagy könyvtár könyvtárosa volt, ő állította össze a könyvek katalógusát.

[3] Plutarkhosz kb. Kr. u. 46 és 120 között élt. Chaironeiában született, Athénben tanult, Rómában Hadrianus nevelője volt, majd mikor Hadrianus császár lett, Görögország procurátorává nevezte ki. Főművén kívül vagy 60 esszéje és egy aforizma-gyűjteménye maradt fenn. Ezek főképp a bennük lévő idézetanyag révén értékesek.

MÁSODIK RÉSZ
A RÓMAI IRODALOM

A római irodalomtörténet egészen más szerkezetű, mint a görög. Görög bölcselők vitatkoztak azon, hogyvájjon a nyelv physis vagy thésis, természet vagy mesterség eredménye-e. A görög irodalom teljesenphysis, oly természetesen nőtt ki a görög szellemből, mint a földből a fák; a római irodalom viszont thésis, céltudatos munka eredménye, természetes akadályok legyőzése árán.

Az itáliai népek úgy látszik kevés hajlamot érezték az irodalmi kifejezésre. Az etruszk kultúra, mely a rómait megelőzte és részben saját szellemével, részben görög elemek átközvetitésével erősen befolyásolta, képzőművészetben és az élet finomabb kialakításában magasfokot ért el, anélkül, hogy irodalmi emléket hagyott volna hátra; még csak nyelvemléket is alig. A rómaiak pedig meghódították egész Itáliát és kiépítették világ-bírásra rendelt mintaállamuk szervezetét, mielőtt az első költő megjelent a színen. És amikor megjelent, ő is görögből fordított.

A római kultúra a világ legnagyobb arányú másodlagos kultúrája. Művészi és tudományos ihletést a görögtől kapott, sőt még vallásos formáinak egy jelentékeny részét is. Paradox módon az az ókori nép, amelyiknek nemzeti jellege a legerősebb, amelyik nemzetvoltának hatalma alá hajtotta az egész akkori világot, szellemi téren beérte készen kapott műfajokkal, rabolt szobrokkal és importált istenekkel. Hatalmas és örök értékű irodalma nem nőtt faji és népi gyökereken, nem az volt a célja, hogy önmagát adja, hanem hogy tökéletes legyen az, amit ad és ha az idegent tökéletesnek találta, habozás nélkül átvette az idegent, anélkül, hogy nemzeti önérzetén csorba esett volna.

Itt fejlődött ki a világirodalom legtisztább klasszicizmusa, egyúttal minden későbbi klasszicizmus mintaképe. A „klasszikus“ szót kétféle értelemben szokás használni:

1. jelenti egy nép irodalmának legkimagaslóbb és egyben legjellegzetesebb alkotóit. Ilyen értelemben magyar klasszikus Arany János és Petőfi Sándor.

2. Jelenti azt a művészeti és irodalmi irányt, amelynek eszményképei a görög klasszikusok és az őket követő rómaiak. Ilyen értelemben beszélünk magyar klasszicizmusról Berzsenyi és Kölcsey művével kapcsolatban. A klasszicisztikus (nem: klasszikus) művészet lényeg-jegye az imitáció elve: a klasszicizáló művész nem öntörvényét követi, hanem alázattal meghajlik a már meglévő művészi tökéletesség előtt és ahhoz kíván igazodni. A nagy klasszicizáló művész természetesen nem azért utánozza a nagy mintát, mintha önállóan nem tudna kitűnőt alkotni, hanem hűségből és tiszteletből.

A római irodalom alkotási módszerére nézve másodlagos, de értékére nézve nem másodrendű. A nagy latin költők, a görög mintákhoz való ragaszkodásuk dacára is eredetiek, művükben nemcsak magukat fejezik ki, hanem népüket is. A római irodalom nem puszta függvénye a görögnek, alkotói mintegy szándékuk ellenére olyasmit valósítottak meg, ami a görögtől távol áll és éppen ez a sajátosan latin szépség az, amely még a görögnél is inkább varázsa alatt tartotta az elkövetkező korokat.

Első fejezet
A köztársaság kora

Drámák; Livius Andronicus

A görög kulturális behatást megelőző korból fennmaradt római írott emlékek (feliratok, vallásos szövegek) irodalmi szempontból nem érdekesebbek, mint legrégibb magyar nyelvemlékeink. Az első római költő, akinek nevét ismerjük, Livius Andronicus (kb. Kr. e.284-204), felszabadított görög rabszolga volt. Legfőbb tette, hogy latinra fordította az Odysseiát. A hexametereket saturninusokba, az ősi itáliai versmértékbe ültette át. A saturninus hangsúlyos vers, mint a nyugati népek és a magyarok ősi versformái; később az időmértékes görög verselés teljesen kiszorította. Livius Andronicus fordítását még Horatius is tanulta iskolásfiú korában, nem nagy gyönyörűséggel.

Naevius

A másodlagos, mesterséges latin irodalomban a műfajok is fordított sorrendben következnek egymásra: az első korszakban a dráma játssza a legnagyobb szerepet. Színjátékokat a IV. század közepe óta játszhattak Rómában, talán etruszk hatás alatt, Versus Fescennini, Satura, Atellana néven, valószínűleg nagyobbára rögtönzött szöveggel. Livius Andronicus írta és adatta elő Kr. e. 240-ben az első fabula pálliatát, az első színdarabot, amelyben görögök szerepeltek.

Görög mintára írt színműveket az a Cn. Naevius (megh. 201) is, akinek maga készítette sírfelirata oly szépen és önérzetesen mondja:

Mortales immortales si foret fas fiere,
Flerent divae Camenae Naeviom poetam.

(Ha halandókat halhatatlanoknak siratni szabad lenne, siratnák az isteni múzsák Naeviust, a költőt.)

Saját korának nagy eseményeit is feldolgozta, leghíresebb műve a Bellum Punicum címet viselte.

Tragédiákat és komédiákat írt az első költő is, Ermius akit a későbbi Róma nagy tiszteletben tartott: Enrtius (239-169). Mégis inkább epikus költeménye tette emlékezetessé: Annales címen, Homéros stílusában versbe szedte Róma történetét. Livius Andronicus, Naevius és Ennius műveiből csak néhány száz sor maradt fenn. A köztársasági Róma irodalomtörténete még több elveszett művet tart számon, mint a görög irodalomtörténet.

A görög mintákon ihletett latin színpadon már igen korán nagy mesterek jelentek meg, jóval a többi Plautus műfaj kifinomodása előtt. Plautus1 művészetében különös és igen ízes módon keverednek a görög és római, előkelő és népi elemek. Görög vígjátékokat dolgozott át, darabjai görög városokban játszódnak, de ez nem akadályozza meg abban, hogy át ne fesse őket igazi római helyi színezettel. A színdarab a Menandros-féle vígjáték nagyburzsoá körében játszódik, de rabszolgáin keresztül a római plebs szólal meghamisíthatatlan külvárosi hanglejtésével. Plautus a római népi irodalom egyetlen számottevő emléke. Nyelve még nem ismer klasszicizáló gátlásokat, szabad áramlású, gazdag, barokk, sokkal itáliaibb, sokkal olaszabb, mint bármi, amit a későbbi rómaiak alkottak. Humora nyelvi humor: szójátékokban és trágár célzásokban kifogyhatatlan, az öncélú szótobzódás kedvéért meg-megszakítja darabjainak vonalvezetését. Bőszavú, életszerető művészetében csakugyan van valami, ami Shakespeare-re emlékeztet, de nem Shakespeare legjobb oldalára. A latin irodalom ínyencei nagyon szeretik a plautusi nyelv erős fűszereit - Plautus példáján mutatják be, mi lehetett volna a latin irodalomból, ha nem kerül túlságosan erős görög hatás alá.

Terentius

Terentiust2 Plautustól csak egy emberöltő választja el, stílusuk közt mégis akkora a különbség, mint egy XVI. századi nyers naturalista és egy XVIII. századi szalonvígjáték-író közt. Terentius csupa finomság és önmérséklet. A görög mintákhoz sokkal hívebben ragaszkodik, mint elődje. Világa teljesen urbánus, alakjai, még a szabad szájú rabszolgák is, jól neveltek és unalmasak, mint gazdáik. A humanisztikus magatartás első latin költője. Tőle származik a híres mondás is: homo sum, nil humani alienum esse puto. (Ember vagyok, semmi emberit nem érzek idegennek.) Caesar fél Menandrosnak nevezte: talán úgy értette, hogy megvan benne Menandros görög finomsága, de Menandros görög jókedve nélkül.

Plautus és Terentius darabjai nem a valóságot ábrázolják, hanem egy konvencionális színpadi világot, akár az új-attikai vígjáték, amelyből táplálkoznak. Rabszolgák és széplányok olyan szerepet játszanak bennük, mint széplányok és selyemfiúk a modern francia vígjátékokban; és a jámbor római bizonyára éppolyan kéjes borzalommal vette tudomásul, hogy milyen erkölcstelenek az athéniek, mint ahogy a mi nézőnk szemléli Páris állítólagos életét. Meséjük sztereotip:" kitett gyermekek és kalózok csinálják a bonyodalmat. Az apák mind fösvények, a fiúk szerelmesek és költekezők, a paraziták falánkok és a rabszolgák elviselhetetlenül éles eszűek.

Cato

A nagy Cato (234-149) bizonyára megbánta, hogy Rómába hozta a fiatal Enniust. A görög kultúra átvétele nem ment simán, harc nélkül. A legkülönbek, a „jó társaság", a Scipiok köre, fenntartás nélkül görög-párti volt. Politikai és társadalmi ellenfeleik viszont gyűlölték a görögöket; ezek közt Cato a legkimagaslóbb egyéniség. A görög szellem ellen felhozta mindazt az érvet, amelyet a maradiság fel szokott hozni a magasabb rendű új iránt: az erkölcstelenség, vallástalanság, nemzetietlenség és egészségtelen elpuhultság vádját. A maradiság fegyvertára mit sem változott az évezredek folyamán.

Cicero Catot, mint az első nagy szónokot említi. A nevéhez fűződő distichonokat, amelyek a középkorban nagy becsben álltak (Dicta Catonis), valószínűleg nem ő írta. Főműve a fiához írt nagy oktató kompendium lehetett: Ad Marcum Filium. Különösen a görög orvosoktól inti, akik egész Rómát meg akarják mérgezni és ajánlja a bevált házi szereket.

Görög nevelés

A görög hatást nem lehetett feltartóztatni. Róma először kirabolta a világot, és amikor már mérhetetlenül meggazdagodott, ráeszmélt, hogy a pénz nem minden és felfedezte magának a humánumot és a szellemet. A világtörténelemből sok hasonló példát lehetne felhozni: a humánus kultúra legbiztosabb alapja a nemzeti jólét, amelyet inhumánus nagyapák szereztek. A jómódú rómaiak Görögországból hozatták a szakácsokat, a szobrokat és a filozófusokat. Az előkelő családok házi filozófust tartottak; így élt Rómában az eredetileg oda internált Polybios (kb. 201-120), aki azután megírta görög nyelven a rómaiak történetét, megvetve a magasabb rendű római történetírás alapjait. A görög műveltség lassankint a nevelés legfontosabb tárgya lett; hiszen a görög nyelv tudása a kulturális értéken kívül gyakorlati célt is szolgált, a görög lévén a Kelet nemzetfölötti nyelve. A nevelés eszközei: a háznál alkalmazott grammaticusok, a görög filozófusok előadásai és a rétoriskolák, amelyek az egyetem szerepét töltötték be.

A köztársaság utolsó évei

Mikor a görög kultúra már annyira felszívódott a rómaiságba, hogy a nagy mintákkal egyenrangú költészetet és a mintáknál is nagyszerűbb prózát tudtak írni, addigra a római köztársaság már a bomlás jeleit mutatta. Az utolsó száz esztendő egymásra következő polgárháborúk története. Az általános korrupció aláásta a római „virtust", a viszontagságos sors, a proscriptiók veszélye bizonytalanná tette az életet. Minden sötét és riasztó, ami a szellemen és az intim szférán kívül esik. Ekkor virágzik ki a római irodalom. Az irodalom Rómában is bizonyos fokig hanyatlási tünet, mint Athénben, a római világérzés is akkor tudatosodik, mikor lefelé indul.

E korszaknak nagy epikára nem volt ideje, drámája nem maradt fenn, csak azt tudjuk, hogy az irodalmat leszorította a színpadról a látványosság és a színész-kultusz. De a lírában két nagy költő emléket állított a meghasonlott kor kétféle útjáról az Abszolutum felé.

Lucretius

Az egyikük, Lucretius,3 tudatosan konzervatív, elzárkózik a divatos alexandrin irány elől és római büszkeséggel követi az ódon mintaképet, Enniust.

Egyetlen műve hatalmas tankölteménye, a De rerum natura, régies komolysággal, olykor kissé prózai, de méltóságteljes ömlésű hexameterekben adja elő „a dolgok lényegét", amint a címe mondja, Lucretíus filozófiáját, világnézetét.

Az emberiség, úgy látja, egy nagy, nyomasztó félelem súlya alatt nyög. Ettől a félelemtől nem menti meg vagyona a gazdagot, hadserege a vezért, hatalma a királyt. A nagy félelmet a primitív vallás okozza, vészes jóslataival, az istenek haragjának és a halálutáni kísértet-életnek szuggesztiójával. Mint gyermekek az éjszakában, mondja, úgy félünk mi nappal dolgoktól, amelyek pedig nem félelmetesebbek, mint a gyermekeket éjszaka rémítő képzetek. A félelemtől nem ment meg más, csak „naturae species ratioque“, a természet ismerete és az ész. Ezért az emberiség legnagyobb jótevője Epikurosz, mert megmagyarázta, hogy természetes oka van mindennek, nincsenek félelmes csodák, az istenek végtelenül elegek önmaguknak, örök boldogságban élnek mennyei palotájukban és semmiképpen sem avatkoznak be az emberek dolgába.

Racionalizmus; utókora

Lucretius a józan ész megszállottja. Költői lelkének egész csodálatos lendületével tagadta az irracionálisat, ami pedig a költészet élettalaja; „istenien tagadta az istenit", mondja róla egy nagy angol költőnő, Elisabeth Barrett-Browning. Mert a józan észnek is lehetnek költői és megszállottjai, olyan időkben, amikor a világ kezd kisiklani természetes sínéiről az esztelenség felé.

Értéke

A maga kora kevéssé hallgatott a magányos költő poszthumus művére; az utókor pedig először a természettudóst látta benne, amikor Gassendi a XVII. században felújította a római költő tanításait. A Felvilágosodás a babona elleni küzdelemben mint ősét ünnepelte és idézte (nálunk is Kölcsey): Tantum religio potuit suadere malorum! (Ennyi rosszra vihette rá az embereket a vallás!)

Költői nagysága legerősebben az énekeket bevezető prooemiumokban nyilatkozik meg; ezekben dicsőíti a mindent mozgató Venus hatalmát, ünnepli istenséget megillető szavakkal mesterét, Epikuroszt. De másutt is előlép nagyszerű ábrázoló képessége, természetérzéke, megfigyelő ereje és legfőképpen az a mély megrendültség, ami legértékesebb sajátja. Különösen érdekes a rész, ahol minden szerelem eredendően reménytelen voltáról, az örök kielégíthetetlenségről beszél komor, ó-római pesszimizmussal.

Művének paradoxiája az, hogy ily nagy költő létére ily költőieden tárgyat választott. Mert A Dolgok Lényege nagyobbára elméleti-fizikai, vagy legjobb esetben természetrajzi és kultúr-filozófiai fejtegetésekből áll - ezt az anyagot a világ legnagyobb költője sem tudná költőivé varázsolni. Képzeljük el, hogy Vörösmarty Mihály arra pazarolta volna életét, hogy versbe szedje Newton fizikáját: ez a Rerum Natura.

Catullus Alexandrinizmus és közvetlenség

A másik nagy lehetőség Catullus.4

Az eredetiség modem, romantikus találmány, Catullus éppoly kevéssé ismerte, mint Shakespeare. Kifejezéseiben többnyire a hellenisztikus modort követi. Pl. azt az ősi, népdalainkban is élő képet, hogy annyi csókot küld kedvesének, mint ahány csillag az égen, ahány homokszem a pusztán, így mondja el, egyébként gyönyörűen:

Hány porszem van a pusztaságban, izzó
Juppiter jósszéke s az ősi Battusszent sírhalma között,
a silphiondus Kyréné mezején?
Fejünk fölött hány csillag nézi a néma éjszakában
a titkos szeretők lopott szerelmét?
Annyi csókot akar neked Catullus adni...

(Ford.: Devecseri Gábor)

Mégis Catullus közvetlensége, személyes hangja, verseiből elénk áradó rokon- és ember volta által hódítja meg a késői szíveket. Minden stilizált alexandrinizmusa dacára Fénelon „simplicité passionée“-ról, szenvedélyes egyszerűségről beszél vele kapcsolatban és igaza van. Intimebb és természetesebb, mint bármely latin költő.

Költeményeit három csoportra lehet osztani, aszerint, hogy milyen arányban elegyedik bennük a személyes hang az alexandrin tanultsággal. Legszemélyesebb hangúak azok a nugak, semmiségek, amelyekben a költő futó élményeiről számol be és csúfondáros nyelvét szabadon ereszti. Ide tartoznak politikai gonoszkodásai is, amelyek elsősorban Caesar ellen irányulnak és amelyeket Caesar, mikor hatalomra került, nagylelkűen megbocsátott a hálálkodó költőnek. Ezek között a versek között sok annyira semmiség, annyira csak diákos tréfa, hogy az embert szinte meghatja, hogy ilyen elillanó dolgokat is meg tudtak őrizni a századok.

Lesbia; Nugae

A második és legfontosabb csoportot a Lesbiához intézett szerelmes versek alkotják. Catullusnak nem volt jó dolga Lesbia mellett; versei a szerelmi rabszolgaságot mesélik el, azt, hogy minden csalódáson és megaláztatáson keresztül, minden jobb érzése ellenére, mégis szeretnie kell Lesbiát:

Odi et amo.
Quare id faciam,
fortasse requiris.
Nescio, sed fieri
sentio et excrucior.

(Gyűlölök és szeretek.
Kérded tán, mért teszem.
Hát nem tudom, érzem csak:
szerteszakít ez a kín.
Ford.: Devecseri Gábor)

Cicero; Attis

A harmadik csoport erős alexandriai hatást mutat;ide tartozik a két szép lakodalmi ének és a hátborzongató Attis, a szerelmi őrület titokzatos legendája. Catullus legtöbb verse olyan, mintha mai ember írta volna, meglepődünk, milyen keveset változott az emberi az emberben kétezer év alatt; de amikor az Attisra kerül a sor, egyszerre érezzük, milyen mélységesen más volt Catullus világa, keleti misztériumok milyen erősen átitatták, egyszerre megértjük, mit jelent az, hogy Catullus pogány és kételkedni kezdünk, vajon csakugyan olyan jól értjük-e könnyebb verseit.

A két költő a köztársasági Róma legnagyobb, de nem legjellegzetesebb irodalmi képviselője. A római szellemnek a költészetnél jobban megfelel a próza és ez a köztársaság korában érte el legnagyobb, évezredekre mintaszerűvé váló kicsiszoltságát Cicero5 beszédeiben és írásaiban. Cicero a latin irodalom legnagyobb stilisztája. Ezt még Mommsen is elismeri róla, pedig egyébként minden érdemet megtagad tőle. De hozzáteszi, hogy dicsősége elsősorban nem neki szól, hanem a latin nyelvnek. Csakugyan, Cicero és latin nyelv bizonyos fokig egyet jelent.

Atticizmus

Mikor Cicero mint szónok megjelent a színen, a római szónoki stílusban két irány küzdött egymással:a régi, magvas és egyszerű catói stílus mindinkább helyet adott a felcicomázott, hellenisztikus mintákon nevelt ú. n. ázsiai stílusnak. Cicero a kettő helyett harmadikat választott és vitt diadalra, a klasszikus görög mintákhoz alkalmazkodó atticizmust.

A körmondat

Cicero stílusának lényege, amint tudjuk, a periodus, a körmondat. Az arányosan tagolt, kiegyensúlyozott, ritmikusan végződő körmondatban a klasszikus harmónia ölt mondat-testet; a cicerói körmondat a klasszikus ízlés éppoly jellegzetes alkotása, mint a belvederei Apollo vagy a római Pantheon. Sem azok, sem a körmondat nem elsődleges megnyilatkozásai az antik léleknek, hanem hosszú csiszolódás folyamán létrejött, tudatosan klasszicizáló alkotások.

Beszédek

Legnevezetesebb művei beszédei. A beszédek egy részét hűséges felszabadítottja, Tyro, gyorsírással jegyezte, majd az áttételt Cicero gondosan megfésülte, mielőtt kiadásra került. Beszédei írott formában legalább annyira hatottak a közönségre, mint elmondva.

Levelek; dialógusok

Mégis szónoknak tartotta magát, majd filozófusnak, semmi esetre sem írónak. Az írói pályát a római nem sokra becsülte és a görögökre bízta. Cicero is csak olyankor írt, amikor a politikai körülmények következtében nem beszélhetett. Életének két ilyen kényszerű pihenésében írta meg elméleti írásait: ezek részben a szónoklat művészetével foglalkoznak (De oratore, Brutus), részben államtudománnyal (De Offictis), részben pedig a műkedvelő filozófus elmélkedései (De senectute, De amicitia). Ez utóbbi csoportba tartoznak vallási tárgyú írásai is: De natur a Deorum, De divinatione, amelyek az előkelő római hűvös kételkedésére vetnek jellemző világot.

Cicero szorgalmas és kitűnő levelező volt; levelezésének jelentékeny része az utókorra maradt. A mai ember számára ezek Cicero legérdekesebb írásai: révükön megelevenedik előttünk a híres és mozgalmas kor, személyes érintkezésbe lépünk Caesarral, Pompeiusszal, és főképp magával Ciceróval, aki minden gyengesége dacára érdekes és rokonszenves egyéniség, mint minden igazi író.

Emberi alakja

Emberi alakját, amelyet levelei annyira lelepleznek, különfélekép ítélték meg. A Levelek a XIV. században bukkantak ismét napvilágra és nagy csalódást okoztak Petrarcának, amikor az megismerkedett az istenített mester kicsinyességeivel és a „vana gloria“, a hívságos dicsőség hajszolásával. A múlt század elején egy Drumann nevű német tudós, majd később maga Mommsen éles kritika tárgyává tette Cicero emberi alakját, államférfiúi bölcsességét és írói tehetségét. Kétségtelen, hogy Cicero nem volt a tettek embere és a döntő pillanatokban csődöt mondott; politikában csupa sznobizmusból támogatta a veszendő ügyet, a feudális köztársaságot; nem-nemesi származása túlságosan fogékonnyá tette az előkelőek részéről jövő elismerések iránt; mérhetetlenül hiú volt, azonkívül félénk és sértődékeny is és kevés érzékkel bírt a realitás iránt. De mindezek a hibák az író és az elméleti ember jellegzetes tulajdonságai; éppúgy és nagyobb mértékben is, fellelhetők a későbbi író-fejedelmekben, Petrarcában, Erasmusban, Voltaire-ben, sőt Goethében is. Cicero emberi mivolta ezekkel rokon; rokon a leglényegesebb vonásban, a humanizmusban is. Ezt a szót: humanitas, épen ő honosította meg; levelezésében minduntalan visszatér, mint dicséretes emberi tulajdonság; kedvesség, szelídség, türelem, megértés, udvariasság, jóság (lehetőleg áldozat nélküli jóság) magasabb egységét jelenti.

Humanitas; utókora

Valamennyi antik autor közül irodalmilag Cicero hatott legerősebben az utókorra. A keresztény ókor sem tudott megszabadulni tőle, a renaissance szemében minden idők legnagyobb írásművésze, a humanizmus szorosabb értelemben a cicerói körmondat és cicerói humanitás újjászületése. A XV. századtól kezdve műve minden irodalmi nevelés alapját alkotta, egész Európa tőle tanult prózát írni. Hatása a XIX. század közepéig tart, a mi irodalmunkban Eötvös Józseffel zárul. Igaza volt Caesarnak, aki azt mondta, hogy Cicero messze kiterjesztette a latin géniusz határait.

Caesar

A mai ember számára Cicero keveset jelent. Az irodalmi múlt egyik legnagyobb tétele, de csak amúlté, míg a nagy latin költők ma is elevenen hatnak a lélekre.

A köztársasági római történetírás legnagyobb neve az az ember, aki egyúttal a legnagyobb mértékben alakította is a történelmet: Julius Caesar (100-44). Ifjúkorában drámákat, aforizmákat, szerelmes verseket, értekezéseket írt; ezek nem maradtak az utókorra. Szónoklatai sem maradtak ránk, pedig Quintilianus szerint Caesar, ha becsvágya ebbe az irányba hajtja, Cicerónál is nagyobb szónok lehet. Csak két műfajilag nehezen meghatározható „kommentárja" maradt fenn: De hello Gallico és De hello civili. Ezek az írások valószínűleg azért készültek, hogy bennük a demokratikus tábornok beszámoljon megbízójának, Róma népének, hogyan teljesítette feladatát és védekezzék az ellene elhangzott vádak ellen. Az írások hangja csodálatosan egyszerű, tárgyilagos, plasztikus. Harmadik személyben beszél magáról, természetesen minden szubjektív mondanivalótól tartózkodik; a vádak ellen is úgy védekezik, mintha nem is tudna róluk. Az egyszerű tényelmondás örök példája - ennyiben tartozik Caesar a nagy klasszikus mintaképek közé. Különösen a Gall Hadjáratot becsülik. „Derűs vidámság, egyszerű báj ömlik el fölötte, - mondja Mommsen - az irodalomban is oly egyedülálló, mint Caesar a világtörténelemben.“

Az első újság; Sallustius

Caesar alapította meg az első időszaki írást: naponta kifüggesztette az Acta Diumát, valamennyi újság ősét. A legfontosabb hivatalos hirdetéseket és napi híreket tette benne közzé.

A kor másik nagy történetírója, Sallustius,6 művészetnek tekinti a történetírást. Gondos, tömör, zordon stílusában Thuküdidészt követi, de hiányzik belőle mesterének történetlátó géniusza. Két híres könyve a köztársaságot sötét oldaláról mutatja be: De hello Iugurthina-jában Róma megvesztegethetőségét látjuk, a De coniuratione Catilina ebta pedig az alvilági erők összefogását, ami csaknem a köztársaság vesztét okozza.

[1] Titus Maccius Plautus 244 és 184 között élt. Valószínűleg igen alacsony származású volt, az élet sok fáradságos oldalát megismerte, mielőtt mint díszletező a színpaddal érintkezésbe került volna. Vagy 130 nevén szereplő darabból (Varro 21-et tartott hitelesnek), ezek maradtak az utókorra. Legnevezetesebbek: Amphitruo (témáját feldolgozta Moliére, Kleist, legújabban Giraudoux), Captivi, Menaechmi, Miles Gloriosus, Pseudolus, Trinummus, Aulularia.

[2] Publius Terentius Afer Kr. e. 190 körül született Karthágóban. Mint rabszolga került Rómába, gazdái felismerve tehetségét, kitaníttatták. Hat darabot írt: Andria, Hecyra, Heautontimorumenos, Phormio, Emuchus, Adelphoi. 159 után halt meg, egy görög tanulmányúton.

[3] Titus Lucretius Carus (Kr. e. 97-től) életéről semmi biztosat nem tudhatni. A monda szerint elborult elmével öngyilkosságot követett el. Befejezetlen művét Cicero és fivére adta ki, a költő halála után.

[4] Caius Valerius Catullus Kr. e. 87-ben született Veronában, előkelő és gazdag családból. Utazásokkal és szerelemmel eltöltött rövid élet után Kr. e. 54 körül halt meg. 116 verse maradt fenn.

[5] Marcus Tullius Cicero szül. Kr. e. 106-ban Arpinumban. Az az ókori író, akinek életét a legrészletesebben ismerjük. Ifjúkorában tanulmányutat tett Görögországba és Kis-Ázsiába. Ügyvéd lett. 75: quaestor Szicíliában. 70: beszéde Verres ellen. 66: praetor, beszéde Gn. Pompeius hadvezérségéért. 63: consul. Leleplezi Catilina összeesküvését. 55: száműzetésbe megy Epirusba. 51: proconsul Ciliciában. A polgárháborúban Pompeius pártjára áll; Caesar uralomra jutásakor visszavonul a magánéletbeli filozófiával foglalkozik. 46: harmincéves házasság után elválik Terentiától. Úgy találja, hogy a felesége nem érti meg. 44: Caesar halála után a philippicákkal fellép Antonius ellen. 43: Antonius katonái meggyilkolják.

[6] Caius Sallustius Crispus (Kr. e. 86-36) politikus, mint proconsul meggazdagszik, Kr. e. 59-ben botrányos életmódja miatt kitiltják a szenátusból, élete utolsó kilenc évét visszavonulva, a történetírásnak szenteli.

Második fejezet
Az aranykor

A nagyok

Pax Romana

A köztársaság elesett Philippinél és az actiumi győzelem Octavianust, a későbbi Augustus császárt, a világ urává tette. A szabadság elveszett - de vajon csakugyan szabadság volt az, ami elveszett? Caesar előtt egy kisszámú gőgös arisztokrácia uralkodott Rómában és egy kis városköztársaság testére szabott törvényekkel próbált kormányozni egy végtelenné nőtt, ezerfajú birodalmat. Itt a monarchia végeredményben a nép és az észszerűség győzelmét jelentette. A szabadság elveszett, de helyette megszületett a Pax Romana. Ianus templomát becsukták és a világ Augustus hosszú uralkodása alatt olyan zavartalan békében élt, amilyent azóta csak egyszer látott: 1871 és 1913 között.

A császár és köre

Augustus korát az utókor egybehangzó véleménye (az egy Mommsent kivéve) a római irodalom aranykorának és az egyetemes irodalom egyik legragyogóbb fejezetének tekinti. A monarchikus állami és társadalmi berendezkedés természetesen igen erős nyomot hagyott az irodalmon, pozitív és negatív szempontból egyaránt. A köztársaság uralkodó műfaja, a szónoklat elvesztette jelentőségét, helyette elsőrangú fontosságúvá nőtt a költészet - az utókor végeredményben csak örülhet ennek az átalakulásnak. Az aranykor költői kivirágzásának társadalmi alapja a patronátus. A császár és köre, különösen Augustus nagy „kultuszminisztere", a fogalommá dicsőült Maecenas, barátságába fogadta a kor legkülönb költőit. Ezzel - praktikus rómaiak lévén - gyakorlati célokat is követtek: Augustus imperiumának elméleti alapjait akarták irodalmi úton propagálni. De azt hiszem ez a praktikus cél inkább csak ürügy volt önmaguk előtt: Augustus és Maecenas maguk is literátorok voltak és „keblük istenének" hódoltak avval, hogy hatalmukat az irodalom pártolására használták fél.

Közönség; udvari költészet

Horatius önéletrajzi jellegű költeményeiből tudjuk, mennyire minden szertartás nélkül, mennyire baráti módon érintkezett Augustus és Maecenas a kor költőivel, akiket származásra, rangra való tekintet nélkül, tisztán tehetségük alapján válogattak maguk köré. A római aranykor költészete lényegében mégis éppoly udvari jellegű, mint az Erzsébet-kori angol, a klasszikus spanyol és francia, és a goethei költészet. A nagy monarchiák tagadhatatlan előnye az, hogy a költő itt nem függ a közönségtől, amely még leginkább elit formájában is csak közönség és közönséges; nem függ kis urak szeszélyétől, hanem a legnagyobb úr szolgálatában áll és rajta keresztül azt a nagy eszmét szolgálja, amelynek megtestesítője az uralkodó.

Természetesen ez nem jelenti azt, hogy a költőknek nem volt közönségük. Az augustusi kor közönsége nagyon erősen érdeklődött a költészet iránt. A költők műveit hatalmas könyvmásoló cégek díszesen kiállított pergamentekercsekre másoltatták, a hosszabb szövegek 6-8 méter hosszú kis tekercsekre, „könyvekre" oszlottak. A könyveket a Fórum körül elhelyezkedő könyvkereskedők hozták forgalomba. Az irodalmi élet külső formái alig különböztek a maitól.

Az aranykor, amelyet Augustus császár a földre készült hozni, az élet más területein csak töredékesen valósult meg, de az egykorú költészetben valóság lett a császári álomból. Augustus korának költészetét nemcsak azért nevezhetjük aranykornak, mert értékben első, mint az arany, hanem azért is, mert két legnagyobb alkotójában, Vergiliusban és Horatiusban, költészetté finomulva csakugyan megint földre szállt a legendák ősi aranykorának magasztos harmóniája.

Vergilius

Különösen Vergiliusban,1 a latin világ legreprezentatívabb költőjében. Vergilius metafizikai középpontja éppen ez a tudatos aranykoriság. Mindjárt pályája elején megírta leghíresebb költeményét, a IV. eclogát, amely egész életművének alapérzését fejezi ki. Ebben a versben egy gyermek közeledő születését ünnepli, akivel egy új világkor hajnalodik fel, Magnus ab integro saeclorum nascitur ordo. A harcok véres vaskora elmúlt; a föld önként hoz már gyümölcsöt, a báránynak nem kell félnie az oroszlántól, a vipera meghal és Kelet balzsama magától terem meg a mezőkön. A kereszténység jámbor századai ezt a verset Krisztusra vonatkoztatták, kinek születését néhány évtizeddel előzte meg. A modern kor kritikája természetesen kikezdte ezt a hiedelmet: az udvaronc Vergilius - mondták - bizonyára valami előkelő gyermek születését akarta csak alkalmi költeménnyel megünnepelni és megrendelt lelkesedésében egy kicsit elvetette a sulykot.

Messianizmus

De a legújabb vallástörténet kutatásai visszahelyezték a költeményt profetikus méltóságába: Vergiliust már a keleti vallások messianizmusa érintette, mikor eclogáját írta, keleti tanok hatása alatt csakugyan hitt az eljövendő új világkorban, a földre visszatérő Szűzben és így csakugyan a kereszténység előfutára volt. Ezúttal a jámbor századok ösztöne bölcsebben tudta az igazat, mint a könnyen ítélő Felvilágosodás.

E nélkül a messiási hit nélkül nem is lehet Vergilius költészetét megérteni, ez az éltető középpontja, ha ezt kivesszük, hideg és csinált „mű“-költészet marad.

Udvaronc

Maecenas, ez a páratlan kultúrpolitikus, korán megérezte Vergiliusban az új kor választott költőjét. Senecától tudjuk, hogy Maecenas különc volt, megvetett és mellőzött minden szertartást és konvenciót, a Fórumra eltakart fővel jött, mint a menekültek a színdarabokban, kinyitott tunicában bíráskodott és a legszörnyűbb polgárháború idején is csak két herélt kísérte az utcán. Vergiliust, úgy képzeljük, nem nagyságáért szerette, hanem újszerűségéért, a vergiliusi hangért. Bevezette Octavianus, a későbbi Augustus környezetébe és gondoskodott róla, hogy zavartalanul élhessen költői munkásságának. Vergilius bőségesen kifejezte háláját jótévői iránt; mégis hiába gúnyolódik száz évvel később Martialis, hogy ő is lett volna akkoraköltő, mint Vergilius, ha megtalálta volna Maecenasát, hiába mondják, hogy Vergilius Augustus parancsára kész lett volna a szakácskönyv receptjeit is hexameterekbe szedni. Igaz, hogy költeményeinek tárgyválasztásakor követte pártfogóinak kívánságát, de ez a kívánság nem egy akárki úri szeszélye volt, hanem a legmagasabb korszellem követelménye. Ha Augustus arra vágyott, hogy Vergilius költészetében dicsőüljön meg, ez csak Augustus díszére válik; finoman mondja Sainte-Beuve: „mint király és a birodalom feje nem fogadott el koronát, inkább akart koronát Vergilius kezéből.14

Bucolica

Első nevezetes műve pásztori költeményeinek gyűjteménye, a Bucolica; a verseket az őket megőrző kódex címlapja után eclogáknak is nevezik. Theokritos múzsája szólal meg bennük latinul, pásztorok versengenek, epekednek, andalognak ezekben a versekben, pásztorok, akiknek a valóságos juhászokhoz még kevesebb közük, mint alexandriai kartársaiknak. Vergilius pásztori táját nem is lehet helyhez kötni, bár otthon van a mezőkön és ligetekben, hiszen földművesek ivadéka. De (talán éppen ezért) mérhetetlenül távol áll tőle minden paraszt-naturalizmus, népiesség. Verseiben álom-tájat rajzol, az aranykor egyik vidékét, azt a valóságtól független pásztor-birodalmat, amelynek első utazója Teokritosz és ahová későbbi korok költői oly sokszor zarándokolnak el.

Georgica

A Bucolicát a Georgica követte, a földművelésről és állattenyésztésről szóló tanköltemény. Tárgya nagyon gyakorlatias, mégsem költőietlen, itt is segíti a költőt igazi, gyermekkori emlékeken táplált természetközelsége, mint a Bucolicában és ért hozzá, hogyan kell nemzeti, vallásos, fantasztikus és személyes mozzanatokkal átlelkesíteni a hideg műfajt. A tudósok szerint Augustus és Maecenas propagandairatnak szánták a Georgicát, hogy a nagy földosztásnál letelepített veteránokat kioktassa és munkára serkentse, vagy pedig hogy ellensúlyozza az oly modern, de már akkor is érezhető veszedelmet, a falusi népnek a városba való özönlését. De a latin költészet elit-költészet volt; nehéz elképzelni, hogy Augustus annyira naiv lett volna, hogy azt higgye, ez a nemesen stilizált költemény nagyon meg fogja rendíteni a kiszolgált őrmestereket és a külvárosi proletariátust. Inkább úgy képzeljük, hogy Augustus köre, mint minden abszolutizmus, a falut többre becsülte a városnál, és Vergilius, a hivatalos költő, ennek a beállítottságnak adott kifejezést költeményében.

Aeneis

Vergilius lassan érett meg főművének, nemzeti eposzának megírására. Már a Georgicában bejelenti, hogy meg akarja énekelni Augustus Caesar dicsőségét.

Tartalom

Ezért választja eposza hőséül Aeneast: homéroszi hős, de őse is egyben a Gens Iuliának, amelyből Iulius Caesar és Augustus ered, tehát személyében egyesíti a legnagyobb görög múltat és a legnagyobb római jelent. Aeneas az égő Trójából menekülve, hosszú tengeri bolyongás után Karthágóba érkezik, Didó királynőhöz. Itt elmondja Trója elestét. Didó szerelmes Aeneasba, de ennek isteni parancsra tovább kell mennie; Didó öngyilkos lesz. Aeneas Itáliába ér, lemegy az Alvilágba, ahol a még meg nem születettek közt látja leendő nagy ivadékait. Eddig a költemény az Odysseiát követi (I-VI. ének), innen kezdve (VII-XII. ének) pedig az Iliast. Aeneas Latiumba ér, hosszas harcok után legyőzi ellenfelét, Turnust és letelepedik Latiumban.

A tartalomból is látszik, Vergilius mily messzemenően követte mesterét, Homéroszt. Túlságosan is, a mai olvasó úgy érzi: fárasztó, hogy Anchises emlékére versenyjátékokat rendeznek, mint Achilleus Patroklosz sírja fölött; fárasztó, hogy Aeneas is kap pajzsot Vulcanustól és hogy meg kell tudnunk minden részletét; ál-naivitás, hogy Venus szépséget lehel az amúgy sem jelentéktelen külsejű Aeneasra, mikor az Didohoz megy bemutatkozni. De mélységesen félreismeri a klasszicizmus lényegét, aki azt hiszi, hogy Vergilius azért követi Homéroszt, mert magától nem tudna ekkora művet alkotni. Vergilius követte Homéroszt, egyrészt azért, mert úgy gondolta, hogy Homérosz az emberiség régibb aranykorában élt és a Homérosz-reminiszcenciákkal az olvasóban aranykori hangulatot akart felkelteni; másrészt mert aranykori lelke a szabályosat, a tökéleteset kereste, az eposzban pedig Homérosz a nagy szabály; harmadszor pedig, és legfőképp, hódolatból utánozta. Egyik modern méltatója, a Stefan George köréhez tartozó Walter Will kitűnően mondja vele kapcsolatban: „az utánzás a pietás, a kegyelet leplezett alakja".

Amikor Vergilius szóról-szóra átfordít művébe egy homéroszi sort, nem szabad úgy felfogni, mintha titokban elcsent volna egy görög kincset, hogy önmagát ékesítse vele: hiszen a homéroszi sort minden olvasója éppoly jól ismerte, mint ő. Nem szabad azt gondolni, hogy nem tudta volna ugyanazt saját szavaival könnyebben, esetleg szebben is elmondani. Ellenkezőleg, Vergilius gyakran kerülőt tesz, hogy egy homéroszi sort elhelyezhessen; ilyenkor bizonyára arra volt büszke, hogy sikerült az idegen anyagot ügyesen beleilleszteni költeményébe. Az utánzás, mint kegyelet: minden klasszicizáló művészet lélektani kulcsa.

Nemzeti hivatástudat

Van ezeken kívül még egy oka is annak, miért ilyen tudatosan szekunder, kegyelettel tanítványi magatartása a római nemzet hivatásáról alkotott felfogásából is következik. Mások (a görögök) - mondja - ügyesebbek a művészetekben és mesterségekben; a római nép hivatása:

Tu regere imperio populos, Romane, memento
Parcere subiectis et debellare superbos.

(Emlékezz meg, római a te dolgod uralkodni a népeken,
kímélni a legyőzötteket, a gőgösöket pedig harccal leigázni.)

Az Aeneis görög művésziség és római hivatástudat szintézise. Eleven középpontjában a római nép istenektől, végzettől rendelt és Augustus uralma által teljesedésbe menő küldetése áll. A hivatás: megteremteni a világbirodalmat és rajta keresztül megvalósítani a Pax Romanát, földre hozni az aranykort. Nemzeti költő sosem volt nemzetfölöttibb Vergiliusnál.

Római vallás

A római nép hivatását Vergilius a vallás parancsaként élhette át. Ha tökéletesen ismernők a római szertartásokat, ha tudnók, a római olvasóban a vergiliusi sorok milyen szertartási szövegek emlékét idézték fel, az Aeneist talán nem is nemzeti, hanem inkább vallási eposznak kellene tartanunk. A kultikus mozzanatok nagy száma így is szembetűnő; Aeneas állandóan vallási előírásokat teljesít, ezzel érdemli meg egyáltalán nem hősies és nemzeti epithétonját: Pius Aeneas, a kegyes. A vergiliusi istenek sokkal távolabbink, sokkal méltóságteljesebbek és erkölcsösebbek, mint a homérosziak, még Venus is tisztes matróna, fiáért aggódó anya itt - viszont sokkal parancsolóbban avatkoznak bele az emberi sorsok alakításába. Vallási jellegű a költemény sajátosan latin, nem-tragikus végzet-atmoszférája is: a végzet nem könyörtelenül lecsapó sors, hanem jóslatokkal és isteni parancsokkal előírt hivatás, amelyet teljesítenek, mennyei útiterv. Aeneas nem alapít nemzetet, hiszen az eposz végén Iuno, a latinok védő istenasszonya, kötelező ígéretet kap, hogy Aeneas és vitézei feladják görög mivoltukat és beolvadnak a latinságba; Aeneas tette az, hogy Itáliába hozta Penateseit, házi isteneit és ezzel egy magasabbrendű, szellemibb vallást alapított Itália földjén, megteremtve a kapcsolatot a görögség apolliniló is magaslataival. Tuus iam regnat Apollo, (Már a te Apollód uralkodik) mondja a költő az aranykort megjósló IV. eclogában.

Új vallásosság

Venus és Apollo, a kék szépség és a fehérmárvány szellemiség, ezek Augustus császár istenei. Cicero vallási tárgyú tanulmányaiból tudjuk, mily hűvösen állt szemben a köztársaság intellectuelje a római vallással; tiszteletreméltó és politikai okokból fenntartandó régiségnek tartotta. Augustus alatt a római vallás újjászületett. Az aranykor nem valami gyakorlatias négy-vagy ötéves terv; a Pax Rontana csak akkor valósítható meg, ha békét kötnek a kozmikus hatalmakkal is. Ez a megújuló vallásosság az Aeneis legfontosabb szellemi háttere.

A gyengéd költő

Ezt ma már csak eszünkkel közelíthetjük meg; de Vergilius költőisége ma is közvetlenül szól, lélektől lélekhez. Közvetlenül szól hozzánk mindaz, ami romantikus Vergiliusban: a tengeri kalandok, az alvilág sejtelmessége, Didó tragikus szerelme és az egész művet átlengő névtelen bánat és nosztalgia. Az Aeneis három idő-síkban játszódik le, a jelenen mindig keresztülcsillan a múlt és a jövő, ahová elvágyódik a lélek. Sainte-Beuve a VIII. éneket szerette legjobban: Aeneas eljut arra a földre, ahol egykor majd Róma fog állni. Most még békés gulyák legelnek a majdani Fórum helyén, vadon födi a később aranyló Capitoliumot. Az emberen átborzonganak a századok: eljön a kor, amikor a Forumon újra gulyák legelnek, Campo Vaccino, marhalegelő lesz a neve a közép- és újkor sok száz évén át. „Sunt lacrimae rerum et mentem mortalia tangunt…2 Vergilius szó-mágiája felkelti a dolgokban alvó kifejezhetetlen szomorúságot, a személytelen közös bánatot. Gyengéd és hű Vergilius, a szépség törékeny voltát nála jobban senki sem tudja, ki felejthetné el, aki iskolás korában már tudott verset olvasni, Nisus és Euryalus barátságát és szép fiatalságát, amint halálba fut...

Utókora; latin szépség

Ha a költő nagyságát szavainak tökéletessége határozza meg, Vergilius a legnagyobbak közé tartozik. A hagyomány szerint Vergilius beteges, vidékiesen félénk, „szűzies" természet volt, elfutott, amikor a járókelők az utcán felismerték és ovációkban részesítették - mégis az istenek kedvencei közt a helye, Szophoklész és Goethe társaságában, ő is, mint azok, egy kultúra felmagasztosult, tiszta és derűs déli órája, szavakba ömlő aranykor, csengő Pax Romana. Eszmei mélység, széles valóságlátás, eksztatikus lendület nem az ő területe; de szavai a legszebb nyelv legszebb szavai. A latin szépség benne teljesedik ki.

Az utókor minden antik költő közül őt tisztelte a legjobban. Már a császári Róma egyébként oly racionalisztikus emberei is legendát fűztek köréje: születését csodás jelek előzték meg, mint az isten-császárokét; születésnapja ünnep volt a költők számára. A középkorban, amikor az antik költőknek még a nevét is elfelejtették, az ő legendája nőttön-nőtt: nagy varázsló lett, aki bűvös tudománya segítségével megjósolta Krisztus születését. A középkori szellem nagy összefoglalója, Dante, őt választotta vezéréül misztikus útján, mert neki köszönhette, mondja, a szép stílust, amely legfőbb büszkesége. A humanizmus újra felfedezte művét, a francia klasszicizmus elméleti alapvetője, Scaliger kimondta, hogy Homérosznál is sokkal tökéletesebb és ettől kezdve, különösen a latin nemzetek számára, ő a költő pár excellence, máig is. A nem-latin országokban a preromantika forradalma megtépte nimbuszát. 1770 és 1790 közt, amikor az angol és a német szellem függetlenítette magát a latin szépség-ideáltól, újra összehasonlítják Vergiliust Homérosszal és az összehasonlítás ezúttal Homérosz javára dől el. A kérdésben nemcsak a latin és a germán szellem áll szemben egymással, hanem a költői értékelés legfőbb problémájáról is szó van: Homéroszban látják a természetes, népi költőt, az udvari, műköltő Vergiliusszal szemben; ösztön és tudat, romantika és klasszicizmus harca ez.

Függetlensége; Horatius3

Vergilius vezette el Maecenashoz a fiatal Horatiust. Horatius felszabadított rabszolga fia, paraszti sarj volt, mint Vergilius, de apja olyan nevelést adatott neki, amilyenben a legelőkelőbbek fiai részesültek. Rómában, majd Athénben tanult; itt Brutus személyiségének bűvölete alá került, fegyvert ragadott a köztársaság mellett és ott harcolt Philippinél. Maecenas tartózkodva fogadta a költőt, de kilenc hónap múlva meghívta magához és azontúl bizalmas barátságban álltak. Maecenas révén Augustus környezetébe is bejáratos volt, a császár felkérte, hogy legyen a titkára, de Horatius visszautasította a fárasztó és függetlenségét veszélyeztető megtiszteltetést.

Mert mérhetetlenül büszke volt ugyan a nagyok barátságára, el is dicsekedett verseiben, hogy milyen jól ért a nagyokkal való érintkezés művészetéhez és hogy az emberek mennyit alkalmatlankodnak körülötte protekcióért - mégsem volt udvari költő függetlenebb Horatiusnál. Egyik Maecenashoz írt episztolájában azt mondja, hogy inkább visszaad mindent, amit Maecenastól kapott, mint hogy olyankor kelljen elmennie hozzá látogatóba, amikor éppen nincs kedve.

Egyszerű származását sosem szégyellte, egyre emlegette és a hűvös, fölényes Horatius hangja csak olyankor melegszik át emberi gyengédséggel, amikor apjáról, a felszabadított rabszolgáról beszél.

Szubjektivitása

Minderről sokat ír Horatius, általában önmaga a kedvenc témája, önmagáról szóló megnyilatkozásai nem kirobbanó lírai vallomások, mint Catullus szerelmes énekei, érzelmi életéről meglepően kevés a mondanivalója, ahhoz képest, hogy milyen nagy lírikus - de annál közvetlenebb, barátibb hangú minden, amit elmond, csevegése elénk állítja élő mivoltában a kicsi, kövér, jókedvű és bölcs költőt, aki a nyájas emberiség jópajtása tudott maradni azóta is.

Satirák

Szatírái többnyire kis életképek, krokik, e műfaj remekei. Iróniájuk szelíd és óvatos; nem túlságosan veszedelmes hibák ellen használja a gúny fegyverét: csúfolja azt, aki mindig mást kíván, mint amit elért, az unalmas embert, akit nem tud nyakáról lerázni, a nagyképű sztoikust, a dicsekvő parvenüt, azt, aki más felesége után fut, ahelyett, hogy beérné a nyugodtabban élvezhető vásárolt szerelemmel és főképp azt, aki haragszik a szatíra-íróra. Jó volna tudni, vajon élő személyeket jelölnek-e a szatírákban szereplő nevek. Ha igen, mindenesetre sokkal kevésbé ártatlan természetűek. Jókedvű realizmusuk révén úgy olvashatjuk őket, mint egy kitűnő történelmi regényt Augustus koráról - nagyszabású kulináris leírásain keresztül szinte érezzük a kifinomult kor válogatott ízeit.

Ódák

Ódáival vezette be a latin irodalomba a görög metrumokat, amelyekkel előtte csak Catullus és köre kísérletezett. Az újabb kori nemzeti irodalmak, így a mienk is, Horatiustól tanulták meg a sapphoi, alkaiosi, asklepiadési versszakot, Berzsenyi és Hölderlin mértékeit. Az örök lírai mondanivalók közül a szerelemről kevés szava van, a szenvedélyt nem ismeri, csak a testi ösztönt és a játékos hangulatokat. Lírai magatartását átszínezi, nem mindig szerencsésen, Epikurosz bölcsesége, az „arany középszer" kissé nyárspolgári okossága, és a sztoikus közöny római hitvallása, a nil admirari, az aequam memento. Versei után ítélve egyébként olyan jómódban élt, hogy nem eshetett túlságosan nehezére, lemondani az elefántcsont és arany háztetőről, a Vég-Afrikában vágott oszlopokról és nyugodtan megvethette a „perzsa apparátusokat".

Imperiális líra; Epistolák; Ars Poetica

Az ódák közül a hangnem magasságában és témában egyaránt kiválnak a III. könyv ódái, és hozzájuk csatlakoznak az ú. n. császári ódák és a hivatalos, szakrális jellegű carmen saecularek. Ezekben Augustus koszorús költője szólal meg, hirdetve az augustusi világrend költői megdicsőülését. Horatius is az akkori vallásos megújulás költője, mint Vergilius.

Epistolái személyes jellegűek, csakugyan levelek, hexameterbe szedve. Nevezetesek a II. könyv irodalmi tárgyú levelei, ezek közül is legkivált a Pisókhoz intézett, amelyet az utókor Ars Poeticának nevez. Horatius Arisztotelésztől tanulta alapelveit és Arisztotelésszel együtt az utókor legfőbb költő-nevelője lett. Ars Poeticája a klasszicisztikus költészet alapokmánya. Az utókor legfőképp a műgond fontosságát tanulta meg belőle; az ihlet ugyan elengedhetetlen, de önmagában nem elég, a megszállottságban fogant verseket hideg fővel kell csiszolni: nemum prematur in annum (kilenc évig kell ülni rajta), barátok fájdalmas kritikájának kell alávetni, mert költeni nem játék, hanem komoly mesterség. Episztoláiban maradandó formát ölt a költői rend hivatástudata is, rntes ő, a tudóssal és a jóssal egyenrangú szellemvezér; tudja, hogy korának emberét mennyire érdekli a költészet, - de nemcsak az embereket, az isteneket is: carmine di superi placantur, carmine manes (a dalok kiengesztelik az égi isteneket, a dalok a holtak szellemét). Kigúnyolja azokat, akik csak a régi költőket becsülik, hiszen valamikor a legrégibb költő is modern volt. Saját értékében, tudjuk, nem kételkedett: exegi monumentum aere perennius (ércnél maradandóbb emlékművet állítottam).

A görögök utánzása körüli vitát véglegesen eldönti a görög párt javára: a görög szellem jelenti számára a civilizációt az itáliai (nyiltan kimondja!) barbársággal szemben, az urbanitást a falusi visszamaradtsággal szemben:

Urbanitás

Graecia capta ferum victorem cepitet artes
Intulit agresti Latio... sed in longum tamen aevum
Manserunt hodieque manent vestigia ruris.

(A foglyul ejtett Görögország foglyul ejtette vad legyőzőjét
és bevezette Latiumba a művészeteket...
de még sokáig megmaradtak, mindmáig, a falu nyomai)

A nyárspolgárok költője

Urbanitásáért, csiszoltságáért, belső eleganciájáért szerették a Nyugat udvari századai; szerették benne a szellemileg és társadalmilag egyaránt magasrendű elit-ember tartózkodását, idegenkedését az „alacsony tömeg“ beszennyező érintésétől, az odi profanum költőjét. Megtalálták benne az udvari légkör finom mértéktudását, harmonikus szellemét, hűvös iróniáját a szenvedély modortalan megszállottjai iránt, nyugodtságát, elegáns közönyét - mindazt, amit a klasszicizáló ízlés megkövetelhet eszményképétől.

De Horatius gazdag színképéből minden kor azt látta meg, amit megérdemelt: a XVIII. század „felvilágosult" és a XIX. század biedermeier nyárspolgára számára Horatius az arany középszer rózsakoszorús, Vénusszal és Bacchusszal mértékletesen játszadozó költője és ilymód eszménykép maradt akkor is, amikor a szellemi súlypont az udvarból a városba, a polgársághoz költözött át. Ez a Horatius ma már a múlté; bölcsessége már nem vigasztal és humora is mintha egy árnyalattal túlságosan is kedélyes volna, mintha túlságosan nagyokat csapkodna az olvasó pajtási vállára.

Horatius és a természet

De Horatius nemcsak ez. A városias költő annyit dicsérte a falusi élet szépségeit, hogy a Rousseau után következő korszak is magára talált azokban a verseiben, amelyekben szinte a „természethez való visszatérést" sürgeti. Ezeknek a költeményeknek őszinteségét kétségbe lehet vonni, - de bizonyos, hogy ha a falusi élet csak ürügy és jelkép is, az életfölötti derűs harmónia, a szellem déli órája lelki valóság Horatius számára. Kerényi Károly vele kapcsolatban a „lélek természetes aranykoriságának“ állapotáról beszél.

Az enyészet költője

Ez a Horatius ma is megragad - és megragad az ellenkezője, az éjszakai Horatius is, aki a Pallida Morsarcával szemben, az enyészet sárga szelében borzong, Horatius, aki Berzsenyi legfőbb mintaképe volt. Mert Horatius minden urbánus mosolya dacára a haláltudat legnagyobb költői közé tartozik. Történelmileg ő az átmenet a görög nagyok komor végzet-tudása és a középkor hátborzongató halálfélelme közt. Minden útja a halál felé vezet: a tavasz a halált juttatja eszébe, a szerelem az elmúlást és a legfőbb félelem, amelyet csak a nem-rágondolással lehet csillapítani: a holnap. Tu ne quaesieris, scire nefas... (Ne kérdezd, tudni káromlás...) A halál nagy egységében minden feloldódik, a horatiusi halál egyetemes és demokratikus, mint a középkori haláltáncokon. Itt ér el az elegáns Horatius a mélységekig. Ez a Horatius máig sem veszített semmit költői erejéből.

A kifejezés mestere

Az aranykor embere és a halál hírnöke változatlanul a nyelv és a verselés varázsával hat az utókorra. Nyelvi szerencsésségben Horatius semmiben sem marad el Vergilius mögött; ez az aranykorok legnagyobb ajándéka. Petronius „különös szerencséjét", Quintilianus „szerencsés merészségét" emlegeti. Úgy látszik, maga is tudta, hogy legfőbb ereje a callida iunctura, a szavak ravasz összekapcsolása. Mennyi vég-leges megfogalmazást adott az emberiség örök gondolatainak! Verseit olvasva folyton ismerős sorokra bukkanunk; alig is van költeménye, amelynek egy-egy sora ne élne citátum alakjában a köztudatban. A nem közismert sorok pedig szépségükkel lepnek meg újra és újra. „Minden sorát külön kell nyelvünkre venni és ízlelgetni, mint a nagy borok minden cseppjét - mondja Babits Mihály.

Az elégia-költők

Augustus két nagy hivatalos költője valószínűleg csak a legmagasabb szellemi szintet képviselte, nem a kor átlagemberét. Az átlagos római ekkor már a késői civilizáció embere, kollektív célkitűzések csak okkal-móddal lelkesítik, - ha vallási tiszteletben is részesíti Augustust, ez nem az emberfölötti harmónia császári álmának, hanem a béke és a jólét helyreállítójának szól.

Az átlagember életélvező individualista lehetett; őt képviselik a kor viszonylag kisebb lírikusai, a három elégia-költő.

Közülük Tibullus4 a legklasszikusabb, legtisztább, Tibullus a legegyenletesebb. Klasszicizmusa kissé unalmas is.

A természet idillikus szépségét és a szerelmek gondját és bánatát énekelte. Ez a pacifista volt katonatiszt igen gyengéd, törékeny lélek. A rómaiaknál szokatlan nő-tisztelete. Legrosszabb ember szerinte az, aki megveri szeretőjét. Az olyan ember menjen katonának. Naivitása talán már ravasz neo-primitívség. Verseiben a szeretett nő vagy fiú körül más probléma nincs, minthogy más ember több pénzt kínál nekik, mint Tibullus, mire azok hűtlenek lesznek.

Propertius

Propertius5 nem klasszikus és nem naiv. A sápadt, örökös belső tűztől égő dandynek már semmi köze a természethez és az idillhez, nemzeti témákat csak kötelességből fog meg, akkor sem sok sikerrel, egyetlenegy mondanivalója van: a gyötrelmes szerelem.

Kisértet-szerelem

Cynthia príma fűit, Cynthia finis erit... (Cynthia volt az első, Cynthia lesz a vég is...) A szerelem még inkább fogva tartja, még jobban megrázza, mint Catullust. Verseiben előttünk áll a szenvedély egész életrajza: oktalansága, Quod quaeris, quare? Non habet ullus amor (hogy kérded, miért? ,miért' nincs a szerelemben), nyugtalan vibrálása, kibékülések és véglegesnek gondolt szakítások, féltékenység és elomló hódolat a „domina“ iránt, a halott szerető el-siratása és a síron túl élő kísértet-szerelem... A megénekelt Cynthia „docta puella“ (tudós, művelt leány), ugyan él-hal Propertius verseiért, de amellett nemcsak csapodár, hanem úgy látszik súlyosan hisztérikus is volt.

Stílusa

Propertius egész nagyszerű költészetében van valami kísérteties, ez legjellemzőbb tulajdonsága. Traiecit et fati litora magnus amor (a sors partjain átkel a nagy szerelem), költészetében a szerelem mindegyre túlmegy a sors partjain és túlsó világokból hoz megnevezhetetlen bánatot. A múlandóság Propertius verseiben állandóan jelen van, sokkal sejtelmesebb, sokkal hátborzongatóbb módon, mint Horatius lírájában. Sunt apud infernos tot milia formosarum... (annyi ezer szép leány van a pokolban); valami alvilági hangulat, „acherontikus borzongás" adja meg verseinek gonosz és kísérteties varázsát. A halott Cynthia lelke megjelenik; sok halott szerető lelke fog még megjelenni a világirodalomban, de egy sem lesz oly halotti, oly temetőszerű, oly sírból kikelt, mint Propertius Cynthiája.

Hogy ez a mély, gazdag és „kétségbeesetten őszinte" költő nem került az első vonalba, hogy az utókor tudatában is elhomályosul utánzója, Ovidius mögött, azt főképp barokkos nyelve és stílusa okozza. A legnehezebben olvasódó latin költők egyike: gondolatmenete görcsös és összefüggéstelen, nyelvhasználata valósággal abnormis és verseit alexandrin módra agyonhalmozza tudás-elemekkel és mitológiai vonatkozásokkal. A díszítő elemek túltengése nagyon sokat elvesz verseinek közvetlen hatásából, gyakran erőltetett, pl. amikor Cynthia megbetegszik, azon töri a fejét, vajon melyik istennőt sérthette meg, - a latin költészetben, amely oly tökéletes a dolgok kimondásában, de aránylag oly keveset tud megéreztetni a kimondhatatlan dolgokból, Propertius sejtelmességben mégis a legnagyobbal, Vergiliusszal egyenrangú.

Ovidius

A harmadik elégikust, Ovidiust6, Vergiliusszal és Horatiusszal együtt szokták emlegetni: úgy látszik itt is érvényesül az a szabály, hogy a triumvirek egyike mindig kevésbé jelentékeny. Ovidius Propertiusnál is előkelőbb dandy és semmittevő; a római felső tízezer tagja és kedvenc költője; már nem is udvari, hanem szalon-költő, ebben is „későbbi" jelenség, mint Vergilius és Horatius.

Dekadencia

Általában, minden tekintetben késői ember. Nem is szereti az ünnepelt régi, kemény rómaiságot:

Prisca iuvent alios: ego me nunc denique natum
Gratulor, haec aetas moribus apta meis.

(Gyönyörködjenek mások a régi dolgokban; én annak örülök,
hogy most születtem, ez a kor felel meg erkölcseimnek.)

Amores-ének, Ars amatoriajának, a szerelem művészetéről írt tankölteményének cinizmusa, a szerelem tisztára technikai jellegű felfogása már annyira dekadens, hogy ehhez a mi civilizációnk is naív és erkölcsös; ennyire megszabadulni minden gátlástól, a szerelem minden komoly és magasabb velejárójától csak a késői keleti kultúrák és a császári Róma tudott. Vergilius és Horatius csupán az augustusi nagy pillanat költője, - Ovidius az egész hosszan hanyatló császárságé. Augustus bizonyára érezte is, micsoda jövő előhírnöke Ovidius, talán ez is szerepet játszott abban, hogy a költőt a világ végére száműzte; a későbbi Róma mégis őbenne ismert magára, a dekadenciát nem lehetett hatalmi szóval megállítani.

Művei

Heroidesei költői levelek, amelyeket mondái szerelmesek írnak egymásnak; a női levelek finom lélektani vonásaikról nevezetesek. Legfőbb művei: a Metamorphoses és a Fastorum libri. Keretes költői elbeszélések, a görög és római mithológiát meséli el bennük. Kitűnő, síma, érdekes elbeszélő, ez legerősebb oldala. „A Metamorphoses", mondja Wight Duff, „tele van istenekkel, de hiányzik belőle a tisztelet". A görög mítosz útjához Ovidius az utolsó állomásnál csatlakozik: amikor már csak a képzeletet foglalkoztatja, csak irodalom, semmi más. A keresztény korok ezért tudták éppen tőle átvenni a mithoszt.

Képzelhető, mit szenvedett ez az elpuhult és mérhetetlenül társas természetű világfi a száműzetés barbár magányában! Kifogyhatatlan és kissé egyhangú kesergéseit tartalmazzák a Tristia és az Epistu Jaeex Ponto könyvei.

Formája

Nyelve és verselése a lehető legtökéletesebb; már túlságosan is szép, mondják a latin irodalom szakértői. Tanult a rétoroktól, sok benne a modorosság, a szójáték, a paradoxon, a formai szellemesség. „Nimium amator ingenii sui" (túlságosan szerette saját szellemét, vagy szellemességét) mondja róla Quintilianus. Cifraságairól, költői virágocskáiról nem tudott lemondani.

Utókora

Ha Ovidius középkori és renaissance-kori roppant népszerűségét nézzük, az a gyanú merül fel bennünk, hogy még az utókor sem mindig igazságos bíró, vannak költők, akik gyengéik révén lesznek halhatatlanok. Ovidius maradandóságában bizonyára nagy szerepet játszott az, hogy az utókor nehezebben emelkedett fel Vergilius, Horatius és Propertius magasságához, mint hozzá. Ovidius aránylag olcsón szállította az utókornak az antikvitást; az antikvitást mint nyersanyagot, költői témát, pornográfiával, virágocskákkal és a későbbi századok kedvenc ízléstelenségével, az allegóriával fűszerezve. Legfőképp az hatott, ami nem is ovidiusi benne: az átközvetített mítoszok romantikus érdekessége, csodavilága. De mindenesetre ő volt a választott edény, amelyen át a mítosz az újkorhoz jutott. Akkora költők tanultak tőle, mint Ariosto, Tasso és Milton.