Hajnal Kitti – Hinta

©Hajnal Kitti, 2019

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/hajnalos

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2024

www.fairbookskiado.hu

QueerBooks Válogatás

https://www.facebook.com/queerbooks.valogatas

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2024

ISBN 978-615-6681-32-4

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„Olyan, mintha hintán ülnénk, ingázunk, mindig változik a viszonyunk.”

Hányszor szerethetünk igazán? Megölheti-e a szívet egy feldolgozhatatlannak hitt veszteség?

Patrik lassan két éve temette el Imit. A gyászon szülei és barátai igyekeznek átsegíteni, az ő kedvükért létezik, igyekszik túlélni a hétköznapokat. A tomboló ürességet azonban egyre inkább kezdi kitölteni Márk: a jelenléte, a mosolya, az egész lénye lassanként új jelentést kap Patrik szemében. Tíz év barátság után változik a kép, úgy tűnik, egy viszonzatlan szerelem irányába…

A kötet a Falak testvérregénye.

Köszönetnyilvánítás

A családomnak, mert szeretem őket.

Páromnak, mert nem engedi, hogy szétessek, pedig az néha embert próbáló meló, ráadásul ingyen.

Tira Naelnek, mert elvisel, pedig ilyen hisztis írót szerintem még nem hordott a hátán a föld.

A hangoknak a fejemben, bár néha megspórolnám a fejfájást.

A humoromnak, mert néha tényleg létezik.

Az Olvasóimnak, mert imádnivalóak.

Megnyugvás

Dobogó üresség
Felemészt, felemészt.
Száguldó emlékkép
Engem hív, mindig kér.

Titkos vágyakozás
Megtalál, rám talál.
Lassú szívdobbanás
Erősebb iramra vált.

Lágy, simogató kéz
Ártatlan nyúl felém.
Tiszta fény, mint az ég
Rám borul, körülér.

2019. október

Hajnal Kitti

1.

A fák levelei között újra és újra előbukkan a hold, ahogy a hinta lassan ring az éjszakában. Imádom a lágy mozgást, le-lecsukódik a szemem, egy régi dallam kúszik elő a tudatom mélyéről, azt dúdolgatom, miközben fél lábbal lököm magam.

– Nem szédülsz még?

– Nem eléggé.

Amint Márk rágyújt, megcsapja az orrom a dohány kesernyés illata. Fél órával ezelőtt cigizni jöttem ki vele, aztán itt ragadtunk, és amikor elfogyott a mondanivalónk, némán meredtünk a sötétbe. Fázom, teljesen felhúzom a cipzárt a pulóveren, mégsem akaródzik bemenni a házba. Épphogy csak tavaszodik, kabátot kellett volna venni, de nem volt annyi eszünk.

– El fogsz aludni – jegyzi meg Márk mintegy mellékesen, a hangjában azonban feddés lapul, ki is röhögöm, amiért megint atyáskodik felettem.

– Akkor mondj valamit! Amilyen unalmas itt veled, nincs jobb dolgom, mint aludni.

– Én békésnek nevezném.

Hümmögök. Ma komoly hangulatban vagyunk, majdnem elfelejtkeztem erről. Ha hazalátogat, utána mindig ilyen: láncdohányzik és az életről filozofál. Nincs ugyan ellenemre, bár jobb szeretem, amikor vidám, a hülyeség sokkal inkább illik hozzá.

Felpillantok rá. Nem túl kényelmes ebből a szögből, de látnom kell az arcát. Maga elé bámul, talán a parázs izzását figyeli, szomorúnak tűnik, ilyenkor nehéz legyőzni a késztetést, hogy megöleljem.

– Miért hagyod magad így felhúzni?

Ideges szusszanást kapok válaszként. Nem vitatkozik, helyette újabbat szív a cigarettából. Persze tisztában vagyok vele, hogy kívülállóként könnyebb okosnak lenni. Ha az én családom lenne, talán engem is kiakasztanának, pedig azt viszonylag nehéz elérni.

Aprót dörren az ég, reflexből összerezzenek. Távoli hang, még sok idő, mire ideér a vihar, de én már előre várom. Imádom, amikor eláztatja a tájat az eső, elmossa a rossz hangulatomat is. Ha Márk nálunk van, sokszor akár fél órán át képesek vagyunk bámulni a verandáról a pusztítást.

Oldalra fordítom a fejem. Márk épp a telefonjával szöszöl, a mobil fényénél elgondolkodónak tűnik az arca, már amennyit a szőke tincsektől látok belőle. Szívesen rákérdeznék, mivel foglalkozik, de azonnal rájövök, amint felcsendül egy ismerős dallam: Riders on the Storm. Rajta kívül senkit sem ismerek, aki ennyire odáig van a régi zenéért, neki viszont a Doors a kedvence. Én szintén bírom a hangulatát, bár számomra olyan szorosan összefügg vele, hogy képtelen lennék nélküle hallgatni.

– Tudod, mi hiányzik most? – szólalok meg, de nem kell választ adnom a saját kérdésemre, Márk azonnal rájön, le is olt érte.

– Nincs fű.

– Igenis, apu! – felelem vigyorogva, erre felvonja a szemöldökét.

– Ha így folytatod, elfenekellek.

– Ez ajánlat volt?

Nevet. Egy pillanat alatt levedli magáról a depressziót, csillog a szeme a vidámságtól. Feldob, hogy ezt én érem el nála.

– Álmaidban! – vágja rá, és miközben a mosoly az arcomon ragad, belül megint ott az a furcsa gondolat, mint minden hasonló helyzet után. Amikor ezt csináljuk, mindig úgy érzem, mintha flörtölnénk. Butaság az egész, mert lassan tíz éve a legjobb barátom, kötve hiszem, hogy máshogy nézne rám, arról pedig végképp fogalmam sincs, én tennék-e ilyet. Néha afelé húzok, hogy igen, és a rettenettől, ami legyűr, levegőt sem kapok.

Megint percek óta a holdat bámulom. Márk rég elszívta a cigarettát, csak neki sem akaródzik felkelni. Igazság szerint azóta nem csinálunk semmi értelmeset, mióta megérkezett, nem mintha ez meglepő lenne tőlünk, ezt szeretem benne a legjobban, hogy vele soha semmi sem kötelező. Meg sem kérdeztem, itt alszik-e, úgyis tudom a választ. Ilyenkor sosem akar egyedül lenni.

– Többet haza sem megyek.

– Mindig ezt mondod.

Sóhajt egy nagyot, aztán feltápászkodik, megáll felettem, pont kitakarja a holdat. Rápislogok, erre int a fejével, hogy menjek arrébb, és amikor megteszem, leül mellém.

– Néha olyan kibaszott erős a késztetés, hogy elküldjem őket a francba. Mármint véglegesen.

– Tudom.

Bólint, és a térdére támaszkodva bámulja maga előtt a földet. Vigasztalásképp enyhén átölelem, ami túlzás, mert inkább csak rászorítok a vállára egy kicsit, az egész fél percig sem tart, mégis elmosolyodik. Újabbat villámlik, akaratlanul kapom fel a fejem a jelenségre. Hamarosan dörgés követi, a szél egyre erősebben fúj, megborzongok.

– Nézünk valami filmet, mielőtt az agyadra megyek? – kérdi Márk. Nekem tulajdonképpen mindegy, neki van szüksége figyelemelterelésre.

– Nem mész az agyamra.

– Tudom. Nincs olyanod – vigyorogja pofátlanul a képembe. Annyira szemét, mégis röhögök, mert váratlanul ért a beszólás.

– Bekaphatod.

– Mondom én, hogy álmodozol.

Játékosan arrébb lököm, visszalök, ezzel szórakozunk, mielőtt rászánom magunkat arra, hogy végre bemenjek a házba. Közben megérkeznek az első esőcseppek, hűvösen gördülnek végig a bőrömön, megtorpanok, az ég felé fordítom az arcom, lehunyom a szemem.

– Ázni fogsz?

– Aha – felelem halkan, anélkül, hogy Márkra néznék. – Bánod?

– Felőlem. Ha lebetegszel, akkor viszont morcos leszek.

Elmosolyodom. Hallom a lépteinek súrlódását, de tudom, hogy úgyis megvár a teraszon, onnan figyeli, ahogy eláztat az eső. Végtelen nyugalom száll rám, mintha a sejtjeimbe olvadna, belém issza magát a cseppekkel. A gondolataim elmerülnek a semmiben.

Percekkel később Márk berángat a házba, és zuhanyozni parancsol. Átfáztam, de nem izgat, kifejezetten feltöltődtem. Amíg arra várok, hogy ő is végezzen a fürdőben, fel-alá járkálok a szobában, pakolászok, közben a hajamról igyekszem kicsit felitatni a vizet. Nem tudnám elképzelni röviden, de a szárítása mindig macerás. Tini korom óta a derekamig ér, a rockzene szeretetével együtt nőtt.

Az íróasztal előtt megállok, a tekintetem odatapad a keretben álló fotóra. Ez a kedvencem Imiről. Olyan természetesnek hat, pedig pózolt, mert látta a kamerát. Tudom, hogy miattam csillogott a szeme, mindig így nézett rám. Az arcára voltak írva az érzései, ami tökéletesen tükröződik ezen a képen. Állítólag ugyanígy néztem vissza rá. Még emlékszem a barna tincsek selymességére, a bőrének illatára, az izmai tapintására. Az erőre, ami fizikailag és lelkileg belőle áradt, és aminek bármikor behódoltam…

Hiányzik. Már nem tombol bennem minden másodpercben, de folyamatosan ott van, lüktet. Mintha megszűnt volna dobogni vele együtt az én szívem is, hónapokig semmit sem éreztem. Nem jobb, hogy újra képes vagyok rá.

Lépteket hallok, de nem bírom elszakítani a pillantásom Imiétől. Az eddig érzett nyugalom helyét üresség váltja fel, azt kívánom, bárcsak újra meghalnának az érzéseim. Jobb lenne, mint ez a létezés, nélküle.

– Gyere aludni!

Márk végigsimít a karomon, a lágy érintés furcsamód kiránt a fájdalomból. Összezavarodva fordulok felé, rácsodálkozom a jelenlétére, pedig eddig is érzékeltem.

– Mindjárt.

Nem merek újra az íróasztalra pillantani, inkább megkerülöm az ágyat, bebújok Márk mellé. Annyit alszik mostanában nálunk, hogy a szüleim már gyanakodnak ránk, engem pedig mulattat a feltételezés. Szeretem, amikor Márk itt van. Olyankor tudok aludni.

– Reggel megint korábban kelsz?

– Igen. Majd szólok, ha idő van – válaszolom. Márk elhelyezkedik, és behunyja a szemét. A gyér fénynél nézem, ahogy a szőke tincsek az arcába hullnak, hallgatom a szuszogását, aztán álomtalan semmibe ájulok, amiből csak a telefonom ébresztője rángat ki.

– Rohadt korán van – motyogja Márk inkább a párnának, mint nekem, majd azzal a lendülettel durmol tovább. Elröhögöm magam a reakcióját szemlélve. Abszolút neki való a kötetlen munkaidő, mert bár ő is rendszertelenül alszik, velem ellentétben nagyon nehezen ébred. Ha én egyszer kinyitottam a szemem, nem tudok újra elaludni, akkor sem, ha még javában éjjel van.

Felmérem az időjárást odakint, és felsóhajtok. Minden csupa víz, az esti vihar eláztatta az egész környéket. Lúdbőrzik a karom a hidegtől, úgyhogy csalódottan megyek vissza a házba. A földszinti vendégszobában halk zenét kapcsolok, és ráállok a futópadra. Így, hogy Márk el tud vinni kocsival, kicsit több időm van, nem kell sietnem a készüléssel, bár a reggeli edzést egyébként sem hagynám ki. Márk szerint mazochizmus, nekem viszont gyerekkorom óta az életem része.

Egy órával később visszamegyek a szobába, hogy felkeltsem, és míg zuhanyozom, magához is térjen. Nem járok sikerrel, tíz perc múlva még mindig az ágy szélén ül kómás fejjel.

– Mi van, Csipkerózsika? Meg kell csókoljalak, hogy felébredj?

Felpillant rám, lesajnáló mosoly bújik meg a szája szegletében.

– Én alszom, és te álmodsz?

– A visszavágásaid kezdenek egysíkúak lenni – szólok be, erre viszont csak morran egyet, és eltűnik a fürdőmben. Mire ismét előkerül, végzek a beágyazással és az összepakolással. Nem szeretek kupit hagyni, mielőtt munkába indulok.

– Továbbra is akarok ilyen kockákat – mutat a hasamra, pedig már rémesen unom a témát.

– Akkor dolgozz értük – felelem, erre legyint egyet.

– Genetikailag képtelen vagyok izmosodni.

– Te genetikailag lusta vagy – cukkolom, bár tudom, hogy nem igaz, csak másképp vagyunk összerakva. Én nyugalmat nyerek a mozgásból, valamibe bele kell ölnöm az energiáim, ami fizikailag kimerít. Ő inkább szellemileg szeret elfáradni.

– Kapok kávét? – kérdezi megnyerő mosollyal, pedig úgyis ismeri a választ. Felkapom a táskám, lerobogok az emeletről, és mire Márk leér, kész a kávéja. Nem én vagyok ilyen gyors, ő szöszölte el az időt, szokás szerint.

Megreggelizünk. A szüleim csak most fognak felkelni, úgyhogy igyekszünk csendben lenni. Nekem nem kihívás, megszoktam, hogy amikor indulok, az emberek általában alszanak, Márk viszont hajlamos elfelejtkezni erről.

Mire az autóba ülünk, már éber. Rutinosan vezet, néha az az érzésem, automatán csinálja, valójában oda sem figyel. Nekem jobban kell koncentrálnom, ha volánhoz ülök, nem megy ennyire természetesen.

– Este sietsz haza?

– Nem igazán – felelem kifelé bambulva. – Átmenjek?

– Örülnék neked.

– Szólhattál volna korábban, akkor pakolok ruhát – jegyzem meg. Márk felvonja a szemöldökét, egy pillanatra felém fordul. Egyértelműen mulattatja a korholásom.

– Legalább két váltásod van nálam, ne bosszants.

– Ki mást bosszantanék? Akkor miért tartalak?

Márk elröhögi magát, tehát betaláltam.

– Hiányozna, ha nem tennéd – ismeri el mosolyogva, és nem tehetek róla, az én szám is mosolyra görbül. Visszafordulok az ablak felé, figyelem az ébredő várost. A tegnapi eső mindenhol mutatja a nyomát, de ahogy nézem, a külső kerületek jártak rosszabbul, leszakadt faágak hevernek szerteszét. Bent jobb a helyzet. Igaz, a fa alapból kevesebb…

– Inkább, mint a hó – mondja Márk, mintha olvasna a gondolataimban. – Isten őrizzen még egy márciusi fagyhaláltól!

– Miért, nem szeretnél az autópályán éjszakázni?

– Minden vágyam.

Leparkol a munkahelyemtől két sarokra, és felém fordul.

– Legyél jó – köszön el. Fogalmam sincs, miért ezzel a fordulattal, de már megszoktam.

– Te is!

Kiszállok a kocsiból, és megvárom, míg eltűnik a szemem elől, mielőtt elindulok az épület felé. Lassan sétálok az utcán, mert rengeteg időm maradt, így unalmamban a szembejövő embereket figyelem. Majdnem mindenki siet, hozzájuk képest kirívó a tempóm és a nyugalmam, én azonban élvezem, hogy van lehetőségem kicsit bambulni munka előtt. Zenét kapcsolok, lágy dallamot választok, visszafogom a lépteim. Kiélvezem a hűvös, ráérős reggelt.

A napom gyorsan eltelik. Ha dolgozom, igyekszem csak arra koncentrálni, mindig találok valami feladatot, ami leköt. Márk ezt nem érti meg, hogy számomra ez egyáltalán nem unalmas, és végképp nem megterhelő. Teljesen kitölti a figyelmem, nem marad időm a saját dolgaimon töprengeni, és nekem erre Imi halála óta kifejezetten szükségem van. Recepción sosem lehet unatkozni.

A temetés után is ez kellett volna. Otthon minden rá emlékeztetett, de a szüleimnél sem találtam a helyem, miután hazaköltöztem. A hiány és a gyász egész nap kínzott, attól féltem, beleőrülök. Most jó így, a szabadnapok alatt viszont sokszor továbbra sem tudok magammal mit kezdeni, ezért folyton Márknál lógok.

Ő azonban a sokadik csengetésre sem nyit ajtót, telefonon is hiába hívom, szóval tanácstalanul toporgok egy darabig a bejárat előtt, aztán feladom, és előkotrom a táskám mélyéről a kulcsom. Ritkán használom, nem szeretek csak úgy bemenni hozzá, főleg, mióta megint lakótársa van. Igaz, őt elég kevésszer látom, akkor is mindig mással, amiért Márk kifejezetten fúj rá.

Mivel hangos zene szűrődik ki a konyhából, meg sem próbálkozom a köszönéssel, hanem leveszem a cipőm, és megállok a konyhaajtóban. Márk énekel, úgyhogy csupán rövid ideig bírom röhögés nélkül, erre viszont felém pillant, és frászt kap.

– Adj ki valami hangot! – rivall rám, amivel annyit ér el, hogy még jobb kedvem lesz. Kicsit halkít a zenén, de nem kapcsolja ki, sőt automatikusan dúdolja tovább a dallamot.

– Próbáltam – felelem, és a telefonjára mutatok. – Se a csengőre, se a hívásra nem kerültél elő. Mentem volna haza?

– Bocs? – villant rám egy megnyerő mosolyt, olyat, amivel általában leveszi a pasikat a lábukról, és hirtelen átérzem, miért van ilyen hatása. Olyan csintalanul kisfiúsnak tűnik, pár másodpercre én is elveszítem a fonalat, pedig ezt a reakciót még sosem váltotta ki belőlem. Nehezen szakítom el a pillantásom, csak akkor sikerül, amikor elkomorodik.

– Meg van bocsátva – mondom kissé összezavarodva, majd körbenézek a konyhában, és rögtön elfelejtem az előbbit. – Mit sütsz?

A lelkesedésemen jót szórakozik.

– Azt hiszed, kapsz belőle? – cukkol, de úgyis tudom, hogy nem gondolja komolyan. Viszont reggel semmivel sem utalt rá, hogy ez a mai programja, ami egyet jelent: valamivel felhúzta magát.

– Mi történt? – A hozzávalókra koncentrál, nem szól semmit, úgyhogy hamar leesik a nyilvánvaló. – Robi?

Ingerülten felszusszan, leteszi a fakanalat, és a pultnak támaszkodik. A nadrágja valószínűleg csupa liszt lesz, de nem érdekli. Így már kiszúrom rajta az idegesség és a csalódottság jeleit, fogalmam sincs, miért nem vettem észre azonnal.

– Megint nem beszéltetek?

– Pár percet, aztán rohant – válaszolja kelletlenül. Összefonja a karját a mellkasa előtt, tanácstalanul bámulja maga előtt az asztalt.

– Ez a negyedik vagy ötödik nap, amikor leráz?

– Negyedik – morogja. Megpördül, majd mielőtt ismét nekiállna sütni, a fakanállal felém mutat. – Ez nem jelent semmit. Elfoglalt.

– De, jelent. Azt, hogy hanyagol.

– Most ment vissza, ilyenkor újra fel kell vennie a ritmust – vágja rá, én pedig közel kerülök hozzá, hogy hitetlenkedve felnevessek. Amikor Robi itthon volt, akkor sem foglalkozott vele annyit, mint régen, de ezt most hiába mondanám, Márk megint becsukja a szemét.

– Ahogy érzed – sóhajtom, ezzel a beletörődéssel viszont elérem, hogy Márk újra felém forduljon, az arcán gondterheltség tükröződik.

– Nekem kellene haragudnom rá.

– Valóban – felelem meggondolatlanul, erre Márk morcos lesz, és ha így haladunk, össze fogunk zördülni.

– Mire célozgatsz?

Nem válaszolok azonnal, nagyon igyekszem megválogatni a szavaim. Ha most megint azzal hozakodom elő, hogy ennek a kapcsolatnak szerintem nincs jövője, Márk le fogja üvölteni a fejem, mint a legutóbb, mondván, ez az ő döntése, és semmi közöm hozzá. Mivel voltaképp igaza lenne, így más módszerrel próbálkozom. Kicsit közelebb sétálok, megállok közvetlenül mellette.

– Nem szeretem, amivé tesz téged ez a nyitott kapcsolat. Folyamatosan egyéjszakás kalandokba menekülsz. Te nem ilyen vagy.

Ezzel telibe találok, látom a reakcióján, ahogy elfordítja a fejét, és néhány másodperccel később megrázza magát.

– Az én dolgom.

Fáj az elutasítás, a dac, amivel kizár, de ilyenkor semmit sem tehetek. Fogalmam sincs, Robi mivel szédítette így el, miért vár rá Márk ennyi ideig, miközben rajta kívül mindenki számára nyilvánvaló egy ideje, hogy feleslegesen. Másfél éve hagyta itt Anglia kedvéért, kizártnak tartom, hogy visszajön hozzá.

– Jól van.

Leülök a konyhaasztalhoz, és tüntetőleg a mobilomba feledkezem. Segíteni amúgy is ritkán enged, ráadásul épp mérges rám, hagynom kell lenyugodni. Belül viszont jobban tombolok, mint máskor, nehezen győzöm le magamban a késztetést, hogy a lelkére beszéljek.

– Nekem is hiányzik a romantika. Jó lenne, ha végre hazaköltözne – magyarázza pár perccel később, békülékenyebb hangulatban, úgyhogy ennek megőrzése érdekében csupán egy mosolyt kap, a véleményemet inkább megtartom.

Féltem őt. Megfakult árnyéka önmagának, ennél sokkal sugárzóbb szokott lenni. Mióta ismerem, mindig kitűnt a tömegből, bár az elején nem volt ennyire a társaság lelke. Végtelenül vonzó személyiség, aki már akkor felkeltette az érdeklődésem, mikor még alig szólalt meg. A megismerkedésünkkor szűz volt, ahhoz képest számomra durva, amit mostanában művel, főképp, hogy mindig hosszútávon gondolkodott. Robi elrontotta őt, és ezért elmondhatatlanul gyűlölöm, pedig ritkán érzek így valaki iránt. Annyira erős ez az érzés bennem, hogy titkon azt remélem, sosem jön haza, és Márk végre újra önmaga lehet. Életvidám, kevés árnyékkal…

2.

Csukott szemmel fekszem, egyenletesen lélegzem, minden figyelmem erre összpontosul, miközben a zene lágyan lopódzik be a tudatomba. Relaxációs dallam, arra lenne hivatott, hogy kikapcsoljon, esetleg álomba ringasson, de már egy órája szól, és még mindig éber vagyok. Frusztrált sóhajjal szakad ki belőlem a levegő, miközben kinyitom a szemem, és a plafonra függesztem a tekintetem. Meg sem merem nézni, mennyi az idő, de ha így folytatom, négy órát sem alszom.

A csend ráadásul egy dologra mindenképp jó: elárasztanak a gondolataim és az emlékeim, válogatás nélkül ömlenek az elmémbe, hamarosan szédülök tőlük. Pörgősebbre vágyom, ami talán elég zajnak bizonyul ahhoz, hogy minden mást elnyomjon.

Felkelek, a számítógéphez sétálok, céltalanul kattintgatok a mappák között, míg ráakadok valami zúzósabbra.

Ez már hat. Dúdolom a dallamot, a kedvem is azonnal jobb. Mindenki azt mondja, nyugalommal próbáljam körbevenni magam, kellemes dolgokkal, közben én az éles élmények után vágyakozom. Valamire, ami elüt tőlem.

Megakad a pillantásom az albumon, sokáig szemezek vele némán, végül leveszem a polcról. Eleinte, amikor nagyon össze voltam zuhanva, megpróbáltak pszichológushoz járatni, pedig ezen nem orvos segít, hanem az idő. A seb lüktetve ontotta a fájdalmat, bármit megtettem volna, hogy enyhüljön. A nő azt javasolta, írjak, blogoljak, adjam ki magamból a rám törő emlékeket, de nem ment. Végül fogtam, és az összes fényképet előhívattam. Mindenki azt hitte, meghibbantam, Márk azonban meglátta benne az öngyógyítási folyamatot, mert beállított egy csodaszép albummal. Napokba telt mindent rendszerezni, utána viszont képes voltam újra emberek közé menni.

Soha egyetlen pillanatra sem merült fel bennem, hogy elfelejtsem őt. Utána menni nem akartam, mert tudtam, a gondolatot is gyűlölné. Majdnem annyira, mint én azt, hogy itt hagyott.

Előttem van, amikor először találkozott a tekintetünk. Pedig akkor épp fűzött valakit, csupán egyetlen másodperc volt, de megpendített bennem valamit. Aznap este csalódottan figyeltem, ahogy mást visz haza, a következő alkalommal azonban már tudtam, hogy megszerzem magamnak. Nem egyetlen éjjelre, hanem…

Míg a halál el nem választ. A gyűrűje még mindig rajtam van. Eljegyzésnek tekintettük, bár sosem lehetett legális. Számomra az volt.

Visszadőlök az ágyra, a fejem fölé tartom a kezem, forgatom a karikát az ujjamon. A párja a szekrényemben pihen, minden mással együtt, amit megtartottam. Egy ideig a párnám alá tettem, hogy legalább így velem legyen, nem is tudom, mikor szoktam le róla. Talán akkor, amikor azt kezdtem tettetni, beletörődtem.

Az aggodalmuk fáj a legjobban. A szüleimé, a barátaimé. Márké különösen, ő folyton mellettem volt, néha úgy kellett hazazavarnom, hogy létezni tudjak tőle. Előtte nem akartam sírni.

Fogalmam sincs, honnan támadtak ezek a gondolatok, de megrázom a fejem, mintha kiűzhetném őket. Újra az alvásra koncentrálok, a vad ütem sokkal könnyebben elnyom, mint a lágy. Zuhanok a semmibe.

Az ébresztőm előtt kelek, ami meg sem szólalt volna, mert kikapcsoltam mára. A zene még mindig szól, most viszont túl erős, lágyabbra van szükségem. Megcsap a kinti hideg, amint kitárom az ablakot, így csalódottan csukom vissza. Jó lenne végre a szabadban futni, de ez a nap sem alkalmas rá.

Ráadásul ma nem dolgozom, így duplán jó lenne lekötni az energiáim. Alapesetben Márkot boldogítom ilyenkor, de a szüleim kitalálták, hogy ünnepeljük együtt a névnapomat. A kedvemért szabit vettek ki, és programot terveztek, aminek nagy része meglepetés. Jó kérdés, hálás legyek-e, vagy fussak világgá, de nap végére mindenképp kiderül, melyik.

Két órát töltök a futópadon és edzéssel. Kellemesen elfáradtam, ez már nagyon hiányzott, normál hajnalokon ennyi időm sosincs. A fejem tetejére csomózom a hajam, és beállok a zuhany alá. Anyáék nem kerestek, pedig hallom, hogy ébren vannak, így inkább lemegyek magamtól, mielőtt megsérteném őket.

– Már attól féltem, elő sem kerülsz. Segítesz? – fogad anya mosolyogva, erre viszont végigpillantok a konyhán. Úgy tűnik, hajnal óta itt lehet, ha nem csalódok, a torta már a hűtőben vár.

– Persze. Mi készül? – érdeklődöm, pedig az illata elég árulkodó. A brassói valahogy összetéveszthetetlen minden mással, bár talán csak azért, mert ez a kedvencem, mióta az eszemet tudom.

– Pucolhatnál krumplit.

– Rendben.

Leülök az asztalhoz egy késsel, és nekilátok burgonyát hámozni. Anya nem igazán tűrt meg a konyhában, az összes szakácstudományom Imi és Márk mellett ragadt rám, ők legalább korlátozottan a tűzhely közelébe engedtek. Imi imádott főzni, Márk pedig egyszerűen isten a konyhában, máig nem értem, miért hagyta lebeszélni magát arról, hogy szakács legyen. Hatalmas veszteség az emberiségnek.

– Apád nemsokára jön.

– Honnan?

– Elszaladt a boltba.

Hallom a kocsiajtó csapódását, de apa helyett Márk érkezik. Általában előre szokott szólni, hív vagy ír, szóval gyanítom, ő az egyik meglepetés.

– Mi van, szamuráj? – cukkol már az ajtóból, de csak a vállamat vonom meg. Ezt mindig eljátssza, ha így látja a hajam, lassan poénnak is fárasztó.

– Erre sodort a szél?

– Másra számítottál? – vigyorog rám. Igaza van, váratlanul ért a megjelenése. Figyelem, ahogy anyához lép, puszit ad az arcára, annyira természetesen, mintha családtag lenne. Bár ez egyáltalán nem áll távol az igazságtól, a szüleim majdhogynem fiukként szeretik. – Szia, Marcsi! – mondja, és elfogadja a felé nyújtott fakanálon a kóstolót. – Ú, ez isteni! Továbbra is te vagy a példaképem!

Anya nevetve fogadja a bókot, Márk pedig levágja a slusszkulcsot az asztal közepére a mobiljával együtt, és leül velem szemben. – Segítsek?

– Hagyd, boldogulok.

– És én mi a bánatot csináljak?

– Salátát – feleli anya, bár a kérdés nem neki szólt. Márk elé tol egy rakat zöldséget, ő pedig gyakorlott mozdulatokkal nekilát. Őt figyelem, a saját dolgomra alig koncentrálok. Nem tudom, mi vonzza benne ennyire a tekintetem, de egyszerűen megnyugtat ránézni.

– Mi a terv estére? – szólal meg néhány perc múlva.

– Én tudjam? Semmibe sem vagyok beavatva.

– Akkor majd szórakoztatlak, mit szólsz? – ajánlja. Voltaképp örülök neki, ezzel bizonyára ő is tisztában van, semmi szükség rá, hogy növeljem az amúgy sem kicsi egóját.

– Ha nincs jobb dolgod.

– Megtisztelő a lelkesedésed – mondja ezt úgy, hogy érzem, egyáltalán nem haragszik, sőt szerintem magában épp kiröhög, bár fogalmam sincs, mivel szolgáltam rá. – A végén még azt hiszem, hogy unalmas vagyok.

– Te hülye vagy, nem unalmas.

Erre már tényleg jót nevet, de amikor rám pillant, a kés is megáll a kezemben.

– Így szeretsz.

Megcsóválom a fejem, és hozzávágok egy krumplihéjat. Meglepetten pislog, aztán visszahajítja, ezzel szórakozunk pár percig, míg anya végül kiszúrja, mi folyik mögötte.

– Mint két ovis – jegyzi meg, de ettől csak még jobb kedvünk lesz. Körülbelül egyszerre végzünk, Márk pedig kifelé int, és miután megmosta a kezét, elő is szedi a cigarettásdobozt. Szó nélkül kísérem ki, és helyet foglalok mellette a hintán. Perceken keresztül füstöl csendben, ezzel viszont elárulja, hogy valami nyomasztja.

– Mi a baj?

Felém fordul, kérdőn emelkedik meg a szemöldöke, aztán újat szív a cigarettából.

– Megint nyitott könyv vagyok? Akkor olvass bennem! – neveti, aztán felsóhajt.

– Robi?

Vállat von, elnyomja a csikket, újra rágyújt. Elgondolkodva mered az udvar átellenes pontjára, de tudom, ha kivárom, úgyis beszélni fog. Néha időt kell adni neki, hogy képes legyen kiönteni a szívét.

– Úgy érzem, eszében sincs hazajönni.

– Ez elég nyilvánvaló.

Elhúzza a száját, és hiába utál most az őszinteségemért, nem szeretném, ha illúziókba ringatná magát. Inkább veszekedjen velem, minthogy hallgassak.

– Szerintem nem.

– Attól, hogy homokba dugod a fejed, a tények nem változnak – közlöm. Ingerülten túr a hajába, közben mély slukkot szív be, hosszan fújja ki a füstöt.

– Nem dugom a homokba a fejem.

– Valóban. Mást dugdosol folyamatosan máshová – válaszolom, erre viszont a szeme szinte szikrákat szór. – Ne bámulj így! Meg tudod egyáltalán számolni, hány pasival voltál az elmúlt lassan másfél évben? Én ötvennél feladtam.

– Tökömért számoltad – rántja meg flegmán a vállát, kedvem lenne nyakon csapni érte. – És igen, tudom. Nem sokkal több.

– De csak mert van, akivel ismételsz.

A hamusba dobja a félig elszívott szálat, nekem kell eloltanom, mert nem érdekli tovább. Látom, hogy ki van bukva, egy ideje folyamatosan ez van, egyre erősebben, és bár mások előtt egészen jól titkolja, engem sosem bírt átverni.

– Anyám kitalálta, hogy menjek haza jövő héten is. Minden vágyam, baszki.

Hirtelen ér a témaváltása, de inkább nem teszem szóvá, mert ha le akarja zárni az előzőt, úgyis feleslegesen koptatnám a szám.

– Minek? Máskor hónapokig megvannak nélküled.

– Megünnepelni Tibi születésnapját. Együtt a család, de jó lesz. Egyszer hazarángathatnák Lórit is Ausztriából, de ő bezzeg kihúzhatja magát ezekből, és mindenki megbocsátja.

A hangjában annyi a kiábrándultság, fáj a szívem érte. Ilyenkor újra és újra hálát adok, amiért az én szüleimnek eszébe sem jutott nem elfogadni. Mindig bemutattam nekik az aktuális páromat, sosem volt egy rossz szavuk sem. Imit egyenesen imádták.

– Menjek veled?

Ezért kapok egy mosolyt. Oldalról nekem dől, a nyakamhoz hajtja a fejét, szinte biztos vagyok a válaszban.

– Említettem már, mennyire imádlak?

– Ki fogsz cipelni a tóhoz, igaz? – kérdezek vissza azonnal, erre elvigyorodik. Nem mintha nagyon bánnám, szeretem náluk a horgásztavat. Csend és nyugalom honol, Márk mindig oda menekül, akárhányszor hazalátogat. Otthon is van, meg nem is. Cseles megoldás, rá vall.

– Holnap szokásos? – vált ismét.

– Persze. Ha hat körül megyek, az jó?

Márk elröhögi magát, és lustán felém fordul. Igyekszem megfejteni a reakcióját, de beletelik néhány hosszú másodpercbe, amikor sikerül, akkor viszont elmosolyodom.

– Itt alszol, és megyek veled? – pontosítok, amire bólintást kapok. A telefonja zenélni kezd, felderül az arca, amikor meglátja, ki hívja, én viszont elkomorodom. Tényleg nem értem, ha megfeszülök sem, miért nem zárja le ezt a kapcsolatot. Annyira nincs jövőjük, hogy fáj nézni ezt a vergődést.

Magamra hagy, hosszan nézek utána, még akkor is, amikor eltűnik az ajtó mögött. Valószínűleg a szobámban bújt el videóchatelni, szóval onnan kiszorultam, így tovább ücsörgök a hintában, lustán lököm magam, aztán végigfekszem rajta. Léptek zajára pillantok fel néhány perccel később, de nem Márk jött vissza.

– Márk hova tűnt? – Apa megtorpan, meglepetten körbefordul. – Az előbb nagyon össze voltatok bújva, nem akartam zavarni – teszi hozzá. Sóhajtva ülök fel, és arrébb húzódom, hogy elférjen mellettem. Nem kis darab ember, néha tényleg elképzelni sem tudom, honnan örököltem a testalkatom.

– Nyugodtan jöhettél volna, csak beszélgettünk – felelem, mire huncutul rám vigyorog.

– Inkább nem.

– Sehogy sem fér a fejetekbe, hogy nincs köztünk semmi? – sóhajtom, de apa hallgat, tehát nyilvánvaló a válasz. Elhiszem, hogy szeretnék, ha végre lenne valakim, de az agyamra megy, hogy rajtam kívül mindenki ezt akarja. Belefáradtam, így inkább nem győzködöm.

– Majd gyertek be! Társasjátékozhatnánk – kéri, és magamra hagy. Minden ünnepkor ez a program, gyerekkorom óta. Afféle családi hagyomány, én is ragaszkodom hozzá, Márk pedig úgyis csatlakozik, ahogy ismerem, ki nem hagyná. Először jót mulatott, hogy ilyesmivel szórakozunk, közben viszont tudom, mennyire irigyli.

Visszamegyek a konyhába, a szüleimmel beszélgetek, míg Márk ismét feltűnik. Akkor aztán előkerül az Activity, és mire észbe kapok, már ebéd, torta, és csak késő délután szabadulok. Márk tényleg nem megy haza, hanem valami filmről magyaráz, amit meg akar velem nézni. Az ágyamon heverészve vár, és bár kicsit zavar, hogy egy pillanatom sincs egyedül, voltaképp, ha mélyen magamba nézek, nem bánom. Az ő zsongása mindig kellemes, képtelen lennék hosszú távon meglenni nélküle.

3.

– Boldog névnapot!

Persze, ezt vártam, elvégre Márk ki nem hagyná, hogy süssön, de ez a torta hozzá képest is gyönyörű lett.

– Köszi!

Szilárd elém rak egy ajándékszatyrot, én pedig gyanútlanul belenézek, aztán majdnem lefordulok a székről. Felpillantok, mire Leviből kitör a röhögés, Kriszti pedig oldalra pillant.

– Márk találta ki.

– Majd kipróbálom rajta, amit veszek belőle – vágom rá, de képtelen vagyok visszafogni a röhögést. Nem hiszem el, hogy ennyire gyökér, még úgy sem, hogy tíz éve ismerem. – Komolyan vettetek nekem egy szexshop-utalványt? Azt sem tudtam, hogy árulnak ilyesmit.

– Szerencsédre rábeszéltem, hogy ne a kínálatból válasszon valamit – sóhajtja Levi, de az arcán neki is ott a vigyor. – Ha eddig nem voltál Márkkal szexshopban, ajánlom az élményt. Nem tudom, ki volt jobban zavarban, az eladó vagy én. Márk biztosan nem.

A szituációt elképzelve még jobban nevetek. Na, ez az, amit egyszerre nagyon szeretnék kipróbálni, és eszembe sem jutna ilyen marhaságot elkövetni. Megrázom a fejem, közben hátradőlök a széken.

– Kizárt.

– Jaj már! Minden vágyad, ne tagadd! – vigyorog rám Márk, én pedig a kezembe temetem az arcom. Ha rosszabb hangulatban lennék, talán hozzávágnám az ajándékot, de amíg nem a pasizással jön, megbocsátom neki a pofátlanságot.

– Szerintem csak felmérte a terepet, mielőtt bevásárolna – nyögi be Csilla, hatalmas jókedvet szerezve nekünk. Ritkán oltja be Márkot, de akkor nagyon. Erre hirtelen ő sem tud mit reagálni, annyira váratlanul érte, ezzel még jobban megalapozza a hangulatot. És eddig alig ittunk, mi lesz itt…

Imádom a hétvégi összejöveteleket. Ha van rá alkalmunk, mindig Márknál találkozunk, iszogatunk, beszélgetünk, és ha úgy tartja kedvünk, elmegyünk valahová táncolni. Az elmúlt időszakban folyamatosan eljárunk, ennek pedig leginkább Márk és Szilárd az oka, na meg a pasizási mániájuk. Táncolni ugyan szeretek, de jelenleg teljesen jól megvagyok férfiak nélkül. Nem igazán botlottam bele senkibe Imi óta, aki egy kicsit is megfogott volna.

Ma eléggé berúgatnak, pedig máskor jobban figyelek rá, mennyit iszom. Az egész ott romlik el, amikor feltűnik egy pasas, akit már legalább ötször lekoptattam, és persze azonnal észrevesz. A következő egy órám azzal telik, hogy őt próbálom lerázni, sikertelenül.

– Nem bírom, amikor valakinek ennyiszer kell nemet mondani – dohogok, mire Márk felsóhajt. – Még mindig bámul?

Óvatosan pillant mögém, utána azonnal másfelé rebben a tekintete, de elhúzza a száját.

– Kitartóan.

– Francba.

Márk elgondolkodva mered rám, aztán már csak arra eszmélek, hogy a fülemhez hajol, és belebizsereg a bőröm a leheletébe.

– Lerázzuk?

– Hm?

Többet nem bírok kinyögni, mert Márk szája a nyakamra siklik, és mintha savval fröcskölnének le, ahol hozzám ér. Azonnal elönt a forróság, önkéntelenül emelem fel a kezem, ujjaim a hajába kúsznak, talán a lélegzetem is elakad. Fogalmam sincs, meddig játszik velem, mielőtt elveszítem annyira a fejem, hogy megcsókoljam. A kezdeti meglepettség után lágyan viszonozza, majd egyre hevesebben, végül szinte égnek az ajkai az enyémen. Teljesen elmerülök az érintésében, élvezem, ahogy átölel, szinte beleszédülök abba, amikor elenged.

– Lelépett – súgja a fülembe. Először le sem esik, mire gondol, aztán viszont óriási erővel csap le rám a csalódottság. Nem nézek a szemébe, amikor elhúzódik, hanem zavartan bámulok magam elé.

– Hozok egy sört – szólalok meg, és dobok Márknak egy gyenge mosolyt, mielőtt a pult felé veszem az irányt. Erőtlen a lábam, a szívem mintha ki akarná ütni a mellkasom, még mindig érzem az érintést, és elképeszt, mennyire hiányolom.

Végül egy felest is veszek, pedig ritkán élek vele. Most azonban mindennél jobban szükségem van rá, hogy lenyugodjak, mire visszaérek Márkhoz. Arról nem is beszélve, hogy nem csak lelkileg váltott ki belőlem reakciót…

– Minden rendben? – kérdezi. Mosolyogva bólintok, de fogalmam sincs, mennyire vagyok meggyőző, mert ritkán hazudok ekkorát.

– Elhagytam az árnyékom. Köszi!

– Nincs mit – feleli, és épp elkapom a huncut csillanást a szemében, mielőtt elvigyorodik. – Valld be, épp valóra váltottam a legnagyobb álmod!

Viccel, mégis mintha gyomorszájon vágtak volna, fogalmam sincs, hogyan bírok nevetni.

– Ne tagadd, csak az alkalomra vártál – vágok vissza nagyon gyengén, de ő elégedett vele.

Próbálom értelmezni magam, az érzéseim, de bármilyen irányba indulok, azonnal visszakozom. Végül kiegyezek abban, hogy rég volt. Imi halála óta nem volt senkim, és bár a vágy ott él bennem, mással elképzelni sem bírtam. Márk nem is sejti, mekkora hatást váltott ki másodpercek alatt. Remeg a világom.

Elképesztően jó érzés volt, ahogy hozzám ért. Talán csak beleképzeltem egyfajta mélyről fakadó, erős vágyat, vagy a sajátomat vetítettem ki rá, de felidézve alig kapok levegőt tőle. Nehezen türtőztetem magam, hogy ne akarjam újra átélni az élményt. Inni sem merek többet, nehogy átlendítsen ezen a furcsa határon, mielőtt képes lennék mélyen belül lecsitítani a hullámokat.

Nem lehet valós. Hirtelen zavartság, ami el fog múlni, kialszom. Nevetséges emlékké fakul, amint reggel kinyitom a szemem, és kiröhögöm majd magam a gondolatért, hogy ennyire felkavart az egész. Sosem hittem volna, hogy Márk ilyen erős körhintára tud küldeni egyetlen érintéssel. Azt végképp nem, hogy én leszek az, aki nem bírja ki ennyivel…

Kiszellőztetem a fejem. Nem maradok kint sokáig, de a hideg pont eléggé kitisztítja az agyam. Megkeresem a többieket, Levi fintorából pedig azonnal kitalálom, milyen kép fogad majd, amikor oldalra pillantok. Fogalmam sincs, mit eszik Márk Dávidon, mert azon kívül, hogy jó teste van, öt percet nem lehet vele beszélgetni anélkül, hogy ne égnék ki. Ezen a ponton Levi ízlését is megkérdőjelezem, mert ő egy évig húzta vele, de Márk általában ennél feljebb teszi a lécet. Most mégis jobban zavar, mint máskor, idegesít köztük az alig-távolság, utálom a táncuk látványát. A szenvedélyt, amivel Márk magához húzza, majd beletúr a hajába, és szinte hallani vélem Dávid nyögését, amikor a nyakára hajol…

– Általában Levi néz rá ilyen csúnyán.

Összerezzenek Szilárd hangjára. Fel sem tűnt, hogy mellém lépett, csak amikor már a fülembe beszélt, akkor észleltem a jelenlét. Megrázom magam, igyekszem egyáltalán felfogni, amit mondott.

– Nem értem, miért mindig őt találja meg. Tudja, mennyire idegesíti vele Levit.

– Őt igen, de téged miért?

– Pont ezért – vágom rá, túlontúl gyorsan, Szilárd meglepetten vonja össze a szemöldökét. Visszafordul Márk felé, aztán újra rám pillant, a szemem sarkából látom, miközben a tömeget pásztázom.

– Kikísérsz cigizni?

– Persze – felelem, és követem. Az ajtón kilépve megcsap a hideg, gyorsan a falhoz húzódom, hogy legalább egy oldalról védve legyek a szél ellen. Szilárd pulóvere szintén a ruhatárban pihen, de ez nem hatja meg. Én keveset ittam ahhoz, hogy ne fagyjak meg.