Douglas Westerbeke

A KÖNYVLABIRINTUS VÁNDORA

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: A Short Walk Through a Wide World

Copyright © Douglas Westerbeke, 2024

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-742-6 (papír)

ISBN 978-963-614-743-3 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Király Katalin

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Jacket design by Katie Tooke

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Amy Dawnsonnak a világ legjobb tanácsáért, amit adhatott nekem, valamint a Clevelandi Közkönyvtárnak, amely nélkül ez a könyv nem jöhetett volna létre.

„A Vad Erdőn túl terül el a Tág Világ – mondta a Patkány. – És ehhez semmi közünk, sem neked, sem nekem. Sosem jártam ott, nem is fogok, és te sem, ha nem megy el a szép eszed. Ne is említsd többé, kérlek.”

KENNETH GRAHAME:

BÉKAVÁRI URASÁG ÉS BARÁTAI

(GÖRÖG LÍVIA FORDÍTÁSA)

1

A PIACON

A papír teljesen üres. Még egyetlen vonalat sem rajzolt rá, így amikor a vércsepp a lapra hull, apró piros foltot hagyva rajta, a nő megdermed. A levegőben tartja a ceruzát, szíve, ahogy ilyenkor mindig, most is erősebben ver. Elhajítja a ceruzáját, majd ösztönösen az orrához kap. Érzi, ahogy a nedvesség szétárad az arcüregében, érzi a nedves ízt a torka mélyén. A vér egyelőre csak csöpög. Nem több egy átlagos orrvérzésnél, de pillanatokon belül rosszabb lesz. És pont itt. Pont, amikor végre leült.

Ez túl korai. Balszerencse. Pedig reménykedett, hogy aznap este rendes ágyban alhat, nem a függőágyon vagy a földön, reggel pedig egy kád meleg vízben fürödhet, szappannal. Remélte, hogy több bejegyzést készíthet, például lerajzolhatja a gyújtóst, a kovakövet vagy a papírt. Persze hogyan ábrázolhatná úgy azt a papírt, hogy az emberek ránézzenek, és azt mondják: „Ohó, látom! Egy papírlap.”

Remélte, hogy megkóstolhatja az ételeket. Ahogy a piacot elnézte, volt ott minden: tarógyökér, főtt rákolló, tofuköntösbe csomagolt currys garnéla. Erre most várni kell. Talán majd máskor, egy másik piacon megkóstolhatja. Még ennél is hosszabb azon dolgok listája, amiket nem fog megcsinálni – melyik nem? –, de most nincs idő ezen mélázni. A fürdés várhat. Majd talál valahol ágyat. Ennyit a listáról. Itt az idő, hogy mihamarabb elhúzzon innen.

Ám a nyüzsgő piac eleven, az emberek barátságosak, és ott a fényes könnycseppnek látszó folyó, amelyen színes csónakok és halászhajók várakoznak, így könnyedén menekülőre foghatja. Ez Sziám, a világ esős fele. Csupa őserdő, ahol az évszakokat a csapadék mennyiségével mérik. Amint megérkezett ide, tudta, hogy számára a folyó lesz a menekülés útja.

A kedves, barázdált arcú, mégis csillogó tekintetű idős halárus majd segít. A nő gyorsan a vállára kapja a táskáját, és a hóna alá csapja a könyvet. Megragadja a sétabotját, akkora, mint ő maga, majd átverekszi magát a tömjén és égő szén füstjén. Elsétál a halászok, textilárusok és a bambuszból készült asztalok mellett. Az idős férfi hosszú, vékony ópiumpipát szív, körülötte szárított rák-, tintahal- és poliphegyek. Minden, ami annak idején vizes volt, kiszáradt, az idős férfi pedig úgy ül a portékája mögött, mint egy kalitkába zárt madár. A nő nem ismeri a helyi nyelvet, de a franciáknak voltak északon gyarmataik, az angolok pedig délen uralták a térséget.

– Elnézést! – kezdi tört angolsággal. – Csónak? Tudja, hol találok csónakot? Kéne csónak.

A férfi nem érti. Eddig nem figyelt rá, de aztán felnéz, és megpillantja a nőt, aki a legmagasabb az egész piacon. A koszos szőke hajú, kék szemű idegen a férfi fölé tornyosul. A kezében tartott hosszú, egyenes sétabot fejedelmivé teszi. Olyan, mint egy tiszteletre méltó buddhista apáca vagy valamelyik uralkodó lánya. Semmi nem utal arra, hogy nyugatról jött. Nincs fűzője, fejkötője, csipkegallérja, csak egyszerű, helyi anyagból készült ruhát és szalmakalapot visel. Mégsem fog soha elvegyülni sem itt, a piacon, sem az országban, ahol legalább egy fejjel magasabb mindenkinél.

A nő látja az idős férfi döbbent pillantását. Mosolyog, hátha így oldani tudja a férfi gyanakvását. Ritkán illeszkedik be bárhová, és még ritkábban próbálkozik. Megjelenése kíváncsi pillantásokat és számtalan kérdést vált ki az emberekből. A mosoly a legjobb módszer, hogy kapcsolatot teremtsen, az idős férfinál mégsem működik.

A férfi olyan nyelven beszél, amit a nő nem ért, a viselkedése is megváltozik. Ez gyakran előfordul, mert sokszor nézik gazdag külföldinek. Nem is feltételezik, hogy függőágyon aludt a dzsungelben, ráadásul az elmúlt három hétben csak a folyó egyik rejtett szakaszán tudott mosakodni. A férfi szárított keszeget akar neki eladni. A hadonászásából arra következtetni, hogy gyakorlatilag az egész standot felkínálja. A nő riadtan felhúzza az egyik szemöldökét. Rosszul ítélte meg a férfit. Becsapta az ösztöne. Ez ritkán fordul elő, de ha mégis, az nagyon aggasztó. Eddig az ösztönének és a megérzéseinek köszönhette, hogy életben maradt.

Ekkor hasít bele a kegyetlen, éles, hasogató fájdalom. Mintha jégcsákánnyal ütnének egy szuvas fogat. A fájdalom végigfut a koponyájától a lapockájáig, majd a gerince mentén. Megremeg, mintha elektromos áram érte volna, ezután úgy megfeszül minden izma, hogy alig marad benne szusz. Az idős férfi abbahagyja a fecsegést. A nő egyre sápadtabb, nyirkos arcát és hangtalan szavakat formáló ajkát figyeli. Attól fél, hogy mindjárt ráesik. De a nő nem rogy le. Még csak nem is kiált. Összeszorítja az állkapcsát, minden porcikája megfeszül, így botorkál nagy nehezen a következő standhoz.

– Csónak! – kiáltja csak úgy, bárkinek. Sokan felé fordulnak, de senki nem érti. – Csónak! Csónak! Csónak! – kántálja, miközben vánszorog az árusok és bódéik mellett, mintha mentőköteleket dobna a süllyedő hajóról a parton lévőknek. Ismét belehasít a fájdalom, mire lassan úrrá lesz rajta a kétségbeesés.

Odalép egy asszonyhoz, aki öntöttvas wokban kavargatja a sárga curryt a tűzhelynél. Kinyitja a könyvét azon az oldalon, ahová a vér csöppent. Nem egyszerű, hiszen minden izma feszül.

Minden oldalon több száz hasznos kis ábra található. Banán, ágy, napernyő, lovas szekér, tű és fonal, mozdony, óralap, gyertya. Remegő kézzel végiglapozza a könyvet, végül megtalálja az apró, ceruzával felskiccelt, különféle hajókról és csónakokról készített rajzot. Vitorlás, gőzhajó, luxushajó, kenu. Mindenre felkészült.

– Csónak? Bateau?

Az asszony nem válaszol. Beszélik itt a kantonit? Elvégre nincs messze Kína. Csak egy hónapja járt ott, legalábbis úgy tippelte. Egy leharcolt bozótvágó késsel vágott át a dzsungelen. Most itt van, és egy folyóparton könyörög az életéért.

– Syún?

Az asszony továbbra sem válaszol, csak bámul rá. Hogy mondják ezt a helyiek? Néhány szót már megtanult. Próbált visszaemlékezni. Tuk? Vajon ez az?

– Tuk?

De ahelyett, hogy válaszolna, vagy megpróbálná elmutogatni a dolgot, ahogy az emberek általában, az asszony belehajítja a hatalmas fakanalat a currybe, és némán hátrálni kezd.

A nő már tudja, hogy szörnyen néz ki. A kezében tartott, teljesen piros zsebkendőre pillant. Az eddig zajos piac elcsendesedik. A nő úgy érzi, mintha víz alá került volna, ami csak egyet jelenthet: a füléből is dől a vér, és persze a szája is vérzik. Érzi az ízét. Megnyalja a fogát, mire a vér szégyenszemre az ajkáról az állára csurog. Biztos, hogy rémisztő látvány.

A fájdalom egyre nő. Úgy lüktet a feje, mintha bárddal hasogatnák a koponyáját. A szemgolyójára is erőteljes nyomás nehezedik, a lapockájában érzett hasogató fájdalom pedig egyenesen a bal lábába sugárzik. Felsikolt. Minden lépéskor úgy húzza a lábát, mint egy állat, amely a végét járja.

Megtörli az arcát a ruhaujjával, de így csak elkeni rajta a vért. Körülnéz a piacon, hátha talál halászt, hajóst vagy bárkit, aki elviszi innen. Az emberek felé tartja a hajókról készült rajzát, hogy lássák, mit akar.

– Csónak! Bateau! Syún!

Senki nem siet a segítségére, csak megbabonázva, riadtan merednek rá. A nő úgy néz ki, mint egy őrült fenevad. Mint akit nem lehet megmenteni. Minek egy beteg nőnek csónak? Hogy abban haljon meg? Egy lebegő koporsó, amelyben a holttestet tárolhatják? Visszakapják egyáltalán a csónakot? A nő nem tudja elmagyarázni, mert ez már a sokadik nyelv. Mostanra jó néhányat megtanult. Arabot, spanyolt, mandarint, kantonit és így tovább. Még cserkeszül is tud egy kicsit, de a világ összes nyelvét azért mégsem tanulhatja meg.

És ekkor hallja, hogy valaki a tömegből halkan megszólal angolul.

– Mama! A néni segítséget kér!

A nő megfordul, és észreveszi a fekete kalapos tömegből kiemelkedő, aranyszőke hajú, fehér blúzos, kötényruhás kislányt, aki úgy néz ki, mintha lebegne, de nem. Ül valakinek a vállán, elég közel, hogy lássa a nőt, de ahhoz távol, hogy segíteni tudjon. Brit? Amerikai? Meg fogják érteni. Kinyújtja vérfoltos karját, mintha integetne, de a következő pillanatban úgy tűnik, hogy elnyeli a kislányt a piac.

Újabb fájdalom. Mintha dögkeselyű vájkálna a méhében. A nő előrehajol, majd térdre rogy. Keservesen köhögni kezd, mire olyan sok vér fröccsen a földre, hogy a köré gyűlt tömeg rémülten felszisszen, majd hátrálni kezd.

A nő kalapja leesik a fejéről, a sétabotja hatalmasat koppan a földön. Próbálja szabályozni a légzését. Óvatos, mert a legapróbb levegővételtől is öklendezni kezd. Felveszi a sétabotját, a mellkasához szorítja. Otthagyja a kalapot. Az nem fontos. Majd vesz másikat. Feltápászkodik, megtörli a száját, aztán elindul a csónakban ülő, halat, dinnyét és főzőbanánt árusító férfiak felé. Látják, ahogy a csurom vér nő odatántorog. Elmenekülnének, de a többi csónak útjukat állja.

– Je dois avoir un bateau, s’il vous plait…[1]

A halászok némelyike mutogat rá. Mások elhessegetik. Ilyen betegséggel még nem találkoztak. Ahogy a nő végigbotorkál a parton, a tömeg szétválik előtte.

– Valaki… Kérem…

Reszket. Mintha a saját kis földrengését élné át. Az emberek a parthoz húzódnak, hogy minél távolabb legyenek tőle. Valaki combig az iszapba gázol, és inkább a folyóba menekül. Most, hogy senki nincs előtte, látja, hogy egy dokkon áll, amely túlnyúlik a hajókon, egészen a folyóig.

Egy utasokkal teli komphajó pöfögve hagyja el a partot, hatalmas fekete füstfelhőt fúj a kéményéből. A motor hangját túlharsogja egy kiáltás, ugyanazé a kislányé, akit már korábban hallott.

– Erre!

A nő két szőke hajú, tetőtől talpig hófehérbe öltözött gyereket pillant meg. Integetnek a hajó tatjáról.

– Erre! Segítünk! – kiáltják.

A nő a selyemövbe csúsztatja a könyvét, megtántorodik, és kis híján megint elesik, de aztán minden maradék erejét összeszedve leküzdi a fájdalmát. Sétabotját erősen megmarkolva végigfut a stégen, majd amikor a végéhez ér, nem lassít, hanem az iszapos folyóba ugrik, aztán gőzerővel úszni kezd, hogy elérje a hajót. A piacról mindenki a partra sereglik, hogy lássák.

Lélegzet-visszafojtva figyelik, a gyerekek biztatják. A nő csak úszik és úszik, végig az egyik kezében tartva a sétabotot, maga után húzva a táskát. Végül sikerül elérnie a hajót, mielőtt az teljes sebességre kapcsolna. Az utasok lenyűgözve figyelik a mutatványt, aztán a nő felé nyújtják a kezüket, és a karjánál fogva felhúzzák a hajóra.

Folyóvíztől és vértől áztatva érkezik a fedélzetre. Sétabotját úgy szorítja magához, ahogy a szerzetesek markolják az imagyöngyöt. A megmentőire, az utastársaira néz.

– Oh, mon dieu…[2] Haladunk? Úton vagyunk? – zihálja.

A két gyerek, egy fiú és egy lány csak néz rá, akárcsak a jól megtermett, új-zélandi akcentussal beszélő apjuk, aki letérdel a nő mellé.

– Igen. Úton vagyunk.

Micsoda megkönnyebbülés! Némi haladék. Nincs több vér, sem az orra, sem az ajka, sem a füle nem vérzik. A fájdalom is elmúlt. Ismét nyugodtan lélegezhet.

– Dieu merci![3] – mondja a nő mosolyogva. – Kő esett le szívemről.

[1] (francia) Szükségem van egy hajóra, kérem szépen…

[2] (francia) Istenem.

[3] (francia) Hála istennek!

2

A FOLYAMI HAJÓN SZIÁMBAN

Holcombe-ék sok mindent láttak már az utazásaik során. Savas tavat, köpölyözést, egészben fermentált fecskét a levesestál alján, de ez a beteg nő biztosan első helyen lesz azon érdekességek listáján, amelyekről hazatérésük után beszámolnak majd az ismerőseiknek. Nincs több harmincévesnél, mégis tapasztalt utazónak látszik. Csurom véresen végigbotorkált a piactéren, aztán ruhástul beugrott a folyóba, hogy végül teljesen felépülve bukkanjon elő, mintha a kórt, amiben szenvedett, egyszerűen elmosta volna a víz.

Most kihajol, néhány ruhadarabját a folyóba áztatja, kidörzsöli belőle a vérfoltot, majd a hajó korlátjára aggatja. A hátizsákjában lévő holmik csodával határos módon tökéletesen szárazak maradtak. Azt mondja, ezt a trükköt még korábban leste el, ezért csavarja be olyan gondosan a fókabőr csomagot. A többiek viszont gyanítják, hogy ezt a praktikát nem Indokínában sajátítja el az ember, elvégre hol találni Sziámban fókabőrt?

A könyve viszont átázott. Kimentette ugyan a folyóból, de a lapok csuromvizesek, ezt aligha lehet helyrehozni. Szomorú, mert tele van értékes rajzokkal, amelyeket hosszú időbe telhetett elkészíteni. Olló, páncél, cipő és tojások vázlatai. A gyerekek szomorúan figyelik, de a nő csak sóhajt egyet, aztán megvonja a vállát. Azt mondja, ilyesmi már korábban is előfordult. Sokszor elázhatott. De amint szerez lapot, új könyvbe kezd.

– Önök új-zélandiak? – kérdezi Emily Holcombe-ot, a gyerekek édesanyját, miután Emily férje és a két gyerek elment teáért. – Szeretem Új-Zélandot. Sajnálom, hogy el kellett hagynom.

Emily fiatalnak látszik ahhoz, hogy kétgyermekes anya legyen, sokkal fiatalabb a férjénél. Hosszú ujjú, garbós ruhája egyáltalán nem illik az évszakhoz, viszont rendkívül divatos. A nyugati elit társadalom tagja, most mégis itt van ezen az egyszerű hajón a helyiek között, és korábban neki is át kellett vágnia az őserdőn.

– Önt mi hozta Sziámba? – kérdezi a nő tört angolsággal Emilytől.

Emily csak ül, a nőre mered, nehezen válaszol.

– Én… A férjem üzleti úton van itt. Méteráru-kereskedő.

– És ez alkalmas hely rá? – kérdezi a nő, mintha mi sem történt volna.

– Ön csupa vér.

– Csak voltam.

– Én… Mindnyájan azt hittük, a piac kellős közepén fog meghalni.

– Nem haltam meg.

– De úgy is lehetett volna.

– Igen. Talán. Néha megtörténik. Ijesztő lehettem.

– Valóban. Látni valakit hajszál híján elvérezni kétségkívül ijesztő.

– Most viszont hajózom a folyón, és minden rendben.

– Igazán?

– Igen.

Aztán Emilynek eszébe jut a cikk. Mert ahogy minden külföldön élő ember, az asszony is mindent elolvas, ami az anyanyelvén íródott. Újságcikket, a londoni The Times napilapot, menetrendet, bármit, amit talál. Amint felismeri a nőt, önkéntelenül felsóhajt.

– Ön… ön az a… francia hölgy. Audrey…

– Aubry Tourvel.

Aubry a kezét nyújtja, és amikor Emily Holcombe megrázza, egy kicsit megborzong az izgatottságtól, hogy egy olyan nővel fog kezet, akiről a londoni The Timesban és a New Zealand Heraldban is írtak. Alig várja, hogy elmesélje a gyerekeknek, mi több a férjének, aki talán még jobban fogja értékelni.

De amint Emily szólna még egy szót, hirtelen megszakad a párbeszéd. A férje és a két gyerek teával és egy tálca mogyoróhagymás palacsintával bukkan fel.

A kislányt Sophie-nak, a fiút Somersetnek hívják. Aubry korábban mindenkinek megköszönte, hogy kihúzták a folyóból, egyúttal biztosította az utasokat, hogy kifizeti a viteldíjat a kapitánynak. Az viszont nem kérdés, hogy valójában a két gyerek mentette meg az életét. Nagyon helyesek. Udvariasak, jószívűek, szót fogadnak a szüleiknek… de annyira azért nem, hogy ne kiabálnának és integetnének. Egyikük sem lehet több nyolc-kilenc évesnél. Felragyog az arcuk, ahogy Aubry felé közelednek.

– Hát itt vagy! Hoztunk neked valamit! – szól Somerset.

– Jól vagy? Jobban nézel ki, mint eddig – állapítja meg Sophie.

Olyan lelkesek, hogy örömükben képesek lennének Aubry ölébe ülni. Az apjuk rájuk kiált:

– Hátra! Azt mondtam, hátra! Túl közel vagytok! Mindenki lépjen hátra ötöt!

– De, Vaughan! – csitítja Emily. – Ő az a francia hölgy, akiről az újságok írtak.

– Ki?

– A hölgy, akiről az újságban olvastunk.

A férfi ennek hallatán csak még idegesebb lesz. Ide-oda kapkodja a fejét, mintha nem tudná, melyikükre neheztel jobban.

– Csak… mindenki maradjon, ahol van!

Vaughan Holcombe jól megtermett, széles vállú, rövidre nyírt, ősz hajú férfi. Aubry vonzónak találja kissé viseltes gyapjúöltönyében. Egyszerűen nem tudja utálni az embert, aki ilyen jól neveli a gyerekeit. A férfi letesz Aubry mellé egy pohár teát és egy tálca palacsintát az asztalra, ami igazán kedves gesztusnak tűnik, de amikor Mr. Holcombe-ra néz, nemcsak látja, de érzi is a férfi szúrós pillantását.

– Lehet, hogy ők csodálják magát, de én semmit sem tudok önről. Mi a fene volt az? Tüdőbaj? – kérdezi.

– Nem.

– Malária? Diftéria? Tífusz?

– Egyik sem.

Aubry hallja a férfi hangján, hogy fogytán a türelme.

– Akkor mégis micsoda?

Aubry nem akarja provokálni a férfit, ezért őszintén válaszol.

– Olyan érzés volt, mintha egy hatalmas kéz ki akarta volna belőlem szorítani az életet.

Ez pontos megfogalmazás, mégis furán hangzik. A férfi nyilván nem ezt akarja hallani. Ezt Aubry már akkor tudja, amikor kimondja.

Holcombe jó ideig csak néz rá. Aubry azon gondolkodik, mihez kezdenek az őrült nőkkel Sziámban.

– Mondtam, Vaughan – mondja Emily. – Ő az a francia hölgy, akiről olvastunk. Kislánykora óta utazik, jól tudom?

– Igen.

– A világ körül… – erőlteti a témát Emily.

– Igen.

– Bejártad a világot? – kérdezi Sophie.

– Többször is.

– Egyedül? – érdeklődik Somerset.

– Nem. Nem egyedül. Legalábbis nem mindig. Most például veletek utazom.

Mr. Holcombe megcsóválja a fejét. Nem tudja, mihez kezdjen ezzel az egésszel. Ami még rosszabb, hogy holmi bájcsevegéssel akarják csillapítani a feszültségét.

Emily folytatja.

– Emily Holcombe vagyok. Ő itt a férjem, Vaughan, a gyerekek pedig Sophie és Somerset.

– Na jó, ebből elég! Mindenki álljon le! – utasítja őket Vaughan recsegő hangon, miközben igyekszik, hogy ne keltsen feltűnést.

– Három faluval arrébb kolerajárvány dúl, ti pedig úgy fecsegtek itt összevissza, mint iskolások a puskaporos hordón. Mi ez a… ami magának van?

Aubry hirtelen lesüti a szemét szégyenében. Ismét kipécézik és dorgálják, mint kisiskolás korában, ráadásul mindenki őt nézi. Ami még ennél is rosszabb, hogy a saját hanyagsága miatt került ebbe a helyzetbe.

– Nem tudom – válaszolja.

– Nem tudja? – kérdezi kikerekedett szemmel a férfi.

– Senki sem tudja.

– Nem gondolja, hogy kerülnie kéne az embereket?

– Ez az én betegségem – mondja halkan, lehajtott fejjel Aubry. – Csak az enyém. Még senkit nem fertőztem meg, és én sem mástól kaptam el.

E magyarázat, meghunyászkodás – nevezzük bárminek – hallatán Vaughan hangjából elszáll a harag. Hirtelen csend támad. Hallani a motor hangját, a helyiek beszélgetését, az alattuk hullámzó folyót és a propeller berregését, a hajó hátsó zugában összegyűlt asztaltársaság viszont csendben marad. Emily és a gyerekek vigasztalásképpen szeretnék megfogni Aubry kezét. Még Vaughan széles válla is ellazul. Aubry viszont nem mer rájuk nézni.

– Jaj, Vaughan! Nézd, mit csináltál! – szól Emily.

Sophie annyira előrehajol, hogy Aubry kénytelen észrevenni. A kislány úgy néz rá, mint egy kerti tündér.

– Voltál már Tahitin?

Ez a kíváncsi kislány, akit cseppet sem érdekel, hogy ki kire mérges, kicsit felvidítja Aubryt. Micsoda szerencse, hogy ez a két vidám gyerek mentette őt meg!

– Igen.

– Hegyet is másztál? – kérdezi Somerset.

– Sok hegyet megmásztam.

– Átkeltél sivatagon?

– Prérin, óceánon, mocsáron és dzsungelen is.

– Ez igazán rendkívüli – állapítja meg Emily Holcombe.

– És nem rendkívül veszélyes? – érdeklődik Sophie.

– De igen. Nagyon is.

– Akkor miért csinálja? – kérdezi Mr. Holcombe.

Aubry óvatosan ránéz. Nem akarja ismét magára vonni a férfi haragját, de Holcombe csak áll keresztbe font karral, mint egy kőszobor. Mintha magyarázatot várna. Ha ez így van, igazán megérdemli, hogy választ kapjon a kérdésére. A gyerekek pedig még inkább, gondolja Aubry.

– Szívesen elmesélném, de már most tudom, hogy nem fog titeket érdekelni – kezdi, mire a gyerekek ellenkeznek.

– De igen! Érdekel minket! Kíváncsiak vagyunk! – kiáltják egyszerre, így a hangjukat sem tudja megkülönböztetni.

– De nem igazán érdekel titeket – folytatja Aubry tettetett csalódottsággal.

– De igen! De igen!

– Nos, végül is kihúztatok a folyóból. Talán egy korty tea után mesélek.

A gyerekek előrehajolnak. Aubry a tea után nyúl, majd hosszasan kortyol egyet.

– Finom. Iszom még.

Kortyol még egy nagyot. Az élete java részét egyedül tölti. Követi a lakatlan puszták, tengerpartok, hegyvonalak magányos ösvényét. Nagyon ritkán mégis olyan szerencsés, hogy találkozik egy-egy családdal. Olyan emberekkel, akik az otthonra emlékeztetik. Ezek a gyerekek lélegzet-visszafojtva, könyörgő pillantással várják, hogy meséljen. Még Vaughan is leül a felesége mellé, hogy meghallgassa.

Amikor Aubry lenyeli a játékosan elnyújtott kortyot, ravaszul körülnéz, majd így szól:

– Kilencéves voltam, amikor végleg eljöttem otthonról.

Ez tényleg így történt. Az édesanyja kezét fogta, miközben az egész család lehajtott fejjel kísérte őt a szállodába, mert Aubry képtelen volt még egy éjszakát az otthonukban tölteni.

– Hol az otthonod? – kérdezi Somerset.

– Párizsban.

– Ott kapta el? – érdeklődik Vaughan.

– Egy kútból.

– Egy kútból?

– Azt hiszem. Nem vagyok benne biztos, de azt hiszem.

– Fertőzött víz – állapítja meg Vaughan.

– Nem szabad koszos vizet inni – csóválja a fejét Somerset.

– Nem ittam belőle – mondja Aubry.

Zavartan néznek rá.

– Akkor mit csináltál? – kérdezi Sophie.

Aubry elmeséli.

3

OTTHON

Különös kút volt az. Sima, szürke kőből készült, nem holmi szedett-vedett kőhalmazból, amilyenből a városi kutakat építik. E kút hatalmas köveit tükörsimára csiszolták, és olyan szorosan rakták egymásra, hogy egy tű sem fért volna közéjük. Nemcsak úgy faragták őket, hogy illeszkedjenek, hanem felülnézetből arccá formálták a kút nyílását. Az egyik felébe két fehér szemet, a másikba apró szakállat véstek, a kör alakú perem pedig fogakkal rendelkező, O-t formáló szájnak látszott. Sikítás? Segélykiáltás? Vagy egy szörny jött fel a mélyből, hogy egészben nyelje le a gyerekeket? Igen fura vagy inkább ijesztő, talán meglehetősen démoni hatást keltett. A három nővér mégis szerette.

Mindhárman egy-egy számukra értékes ajándékkal a kezükben álltak ott. Pauline, a legidősebb lány egy aranyláncot vitt, amelyet még nyolcévesen kért kölcsön az édesanyjuktól. Mint minden, amit kölcsönkért, szép lassan az ő tulajdonába került. Pauline a szüleik által rendezett estélyen, a rá következő héten a templomban, majd az unokatestvérük esküvőjén viselte ezt a láncot, ezáltal békebeli úri hölgynek képzelte magát. A lánc valószínűleg nem valódi aranyból készült, máskülönben az édesanyjuk inkább egy jó minőségű kalapot bízott volna a lányára. A lánc Pauline szívéhez nőtt, de most utoljára tarthatta a kezében.

– Ezt azért, hogy a szocialisták ne bombázzanak több középületet! – kívánta Pauline, majd kinyújtotta a karját. Egy utolsó pillantást vetett a napfényben csillogó láncra, aztán elengedte.

A nyakék beleesett a kút szájába, egyenesen a fogak közé, majd halkan elmerült a kút hosszú, fekete torkában. A lányok gondosan füleltek, de alig lehetett hallani a csobbanást. Csobbant egyáltalán? Még abban a pillanatban sem tudták biztosan.

Sylvie, a középső lány következett, aki egy rongybabát tartott a kezében. Volt babája, amellyel gyakrabban játszott, vagy jobban szerette, de ez volt az első. Olyan régi volt, hogy Sylvie már azt sem tudta, hogyan került hozzá. Akárcsak a szülei, a szobája vagy a lábujja, ez a baba is mindig ott volt. Csakhogy Sylvie közben tízéves lett, így a rongybaba jó ideje már csak porosodott a polcon. Nem fogja hiányolni, mégis érezte, hogy nagy áldozatot hoz.

– Ezt azért, hogy dr. Homais végre megtalálja a szifilisz ellenszerét! – kívánta Sylvie. Kinyújtotta a karját, de képtelen volt elengedni a babát. Csak nézett rá. Érezte, hogy könny szökik a szemébe, de nem akart csalódást okozni dr. Homais-nak, azt pedig végképp nem akarta, hogy alulmaradjon a testvéreivel szemben.

Lehunyta a szemét, elfordította a fejét. Amikor elengedte a babát, az olyan finoman hullott a kútba, mint a hó. A lányok ismét füleltek. Ezúttal hallottak valamit, de nem azt, amit vártak. Mintha egy köteg tollpihe egy hatalmas fémgongnak ütközött volna. Vajon mi lehetett a kút alján? És miért állt ez a kút éppen itt, elrejtve a lakatlan párizsi házak közötti udvaron? Puszta véletlen, hogy egyszer az iskolából hazafelé jövet rátaláltak, Sylvie babájának legnagyobb pechére.

Végül Aubry, a legkisebb lány következett. Az áldozati ajándékot a mellkasához szorítva állt, és bámulta a kút mélységét. Egy szót sem szólt.

– Hahó! – sürgette Sylvie.

Aubry nem mozdult.

– Mit kívánsz? – kérdezte Pauline.

– Hogy Mrs. Von Bingham kisbabája ne haljon meg! – válaszolta Aubry.

– Ez jó – állapította meg Sylvie.

– De nem akarom bedobni a kirakós labdát!

Csak egy héttel korábban találta egy halott férfi háza előtt a járdán. A kislány az iskolából hazafelé jövet látta, hogy egy lovas szekér áll a ház előtt, amiről mindig azt hitte, hogy elhagyatott. Csakhogy nem volt üres. Két férfi hordágyon cipelt ki egy fehér lepellel borított holttestet. A gyerekek egy csoportja odasereglett, Aubry csatlakozott hozzájuk.

– Ki volt? – kérdezte.

– Anyukám azt mondja, egy idős férfi, aki soha nem hagyta el a házát – válaszolta az egyik osztálytárs. – Nem tudott franciául, ezért soha nem jött ki.

– Afrikából jött – tette hozzá egy másik.

– És Afrikából honnan?

– Nem tudom. Afrikából.

– Tökfej. Amerikából jött – vágta rá egy idősebb lány.

– Én nem ezt hallottam – vitatkozott a legidősebb gyerek, egy fiú, aki általában nem beszélt sokat.

– Mit hallottál?

– Hogy máshonnan jött.

– Most már halott – vonta meg a vállát a legfiatalabb gyerekek egyike.

Álltak, és nézték, ahogy a lovas kocsi elhajt a holttesttel.

Másnap, amikor ugyanazon az úton ment hazafelé, Aubry ismét vetett egy pillantást a házra. Az összes redőnyt lehúzták, olyan élettelen volt az épület, mint egy kibelezett hal.

Ekkor vette észre a labdát. Magányosan hevert a lépcső alján a járdán, mintha magától gurult volna ki a kapun. Aubry hallott azokról a fapapucsokról, amiket a hollandok viseltek, és azon gondolkodott, vajon ki akar olyan kényelmetlen szerkentyűt hordani. Most ott állt, és a labdát elnézve azon töprengett, miért akarna bárki is falabdát.

Aznap olyan erővel fújt a szél, hogy a napfényt a fák közé sodorta. Végigsöpört az utcán, és biztosan a labdát is felkapta, mert az néhány centivel közelebb gurult Aubry felé. A lány csak állt, és meglepett arccal figyelte.

A levegő folyamatosan járt ide-oda. A falabda gurult még néhány centit, aztán még egy kicsit. Hamarosan félúton volt a járda és a lány között. Aubry nem tudta, mit tegyen. Rossz ötletnek tűnt csak úgy felkapni a labdát. Az olyan lett volna, mintha lopna, noha a tulajdonos – bárki is volt, bárhonnan is jött – már nem élt. A labda viszont egyenesen Aubry felé gurult. Ha valami, ez intő jelnek tűnt. A lány végigmérte az utcát, hogy meggyőződjön róla, senki nem figyeli, aztán megragadta a labdát.

Nem tudta, mit csináljon egy falabdával, ezért letette, és végigrugdosta az utcán. Koszos, porlepte golyó volt, de amikor Aubry a nedves fűre rúgta, egészen másképp festett. Közelről, megtisztítva már látszott a lakkozástól fényesre polírozott, sima fafelületek sora, amelyeket minden irányból barázdák szegélyeztek. Igen mutatós volt.

Aubryt viszont soha nem nyűgözték le a tetszetős dolgok. Továbbra sem tudta, mit kezdjen a labdával, ezért Mrs. Roussel kertjébe rúgta, majd gyorsan megfeledkezett róla.

Másnap reggel, iskolába menet a labda az ő kertjüknél, a járda és az utca találkozásánál hevert, mintha egész éjjel a kislányra várt volna. Valaki biztosan hozzájuk rúgta, ahogy korábban ő rúgta át Mrs. Rousselhez. Aubry felkapta a labdát, aztán elindult vele az iskolába. Amikor odaért, egy játszótérre hajította. Úgy gondolta, jobb helye lesz ott, mint a járdán vagy az utcán.

Később hazafelé tartott a két nővérével, amikor úgy tűnt, kicsit nehezebb lett a táskája. Talán nem is a súlykülönbséget, inkább a furcsa dudort érezte. Megállt, hogy megnézze, mi lehet az oka.

A kirakós labda a táskájába került. Ki tehette oda? Miféle tréfát űznek vele?

Sylvie felé fordult.

– Te csináltad?

– Mit? – kérdezett vissza szemrebbenés nélkül a nővére, mire Aubry Pauline felé fordult, és megmutatta neki a labdát.

– Te voltál?

– Miről beszélsz?

– Valaki berakta a táskámba.

Közelebb mentek, hogy megnézzék, mi van a húguk kezében.

– Szép – állapította meg Pauline. – Tartsd meg!

– A tiéd lehet – vágta rá Aubry, aztán Pauline párkányára tette, amint hazaértek.

Amikor aznap este lefeküdt aludni, a labdát a szobája közepén találta a földön. Mindenkit behívott. Először Sylvie-t, aztán Pauline-t, végül a szüleit is. Ujjával fenyegetve kérdőre vonta a családot. Mindenki ártatlannak vallotta magát. Senki nem tudta, hogyan került oda a labda. Aubry biztosra vette, hogy valaki tréfát űz vele. A többiek pedig úgy gondolták, Aubry szórakozik velük.

Mivel nem tudott megszabadulni a labdától, megpróbálta kinyitni. Arra gondolt, talán a belsejében van a válasz. Mindent megpróbált. Csavargatta, tekerte, forgatta egyik barázdát a másik után. A macskakőhöz csapta, aztán késsel próbálta felfeszíteni. Egész héten próbálkozott, de akármit csinált, a labda nem nyílt ki.

Egyik reggel Pauline az asztalon találta az édesapjuk újságját, ezért gyorsan beleolvasott.

– Szörnyű dolgok történnek a világban – szörnyülködött a cím láttán. – 1885-öt írunk! Azt gondolnánk, hogy az embereknek több eszük van. Valamit tennünk kell, hogy megállítsuk a zűrzavart!

– Mégis hogyan? – kérdezte Sylvie.

Pauline elgondolkodott. Ő volt hármuk közül a legidősebb, egyúttal a legokosabb is. Ha valaki, ő mindig tudta a választ.

– Emlékeztek a kútra, amit találtunk?

– Igen.

– Az egy kívánságkút. Hozhatnánk valami áldozatot.

Aubrynak tetszett az ötlet.

– Jó! – kiáltotta, mert rögtön tudta, min akar túladni.

– Rád gondolt! – kiáltott rá Sylvie.

– Nem rá gondoltam! – nézett lesújtóan Sylvie-re Pauline. – Ez szörnyű! Úgy értem, mint a régi szép időkben. Olyan dolgokra gondolok, amik fontosak nekünk. Ezzel bizonyítjuk, mennyire komolyan vesszük a jövőt.

– Aubry fontos nekünk – szólt Sylvie, akinek nem igazán sikerült egy hullámhosszra kerülnie Pauline-nal.

– Nem áldozzuk fel Aubryt! – jelentette ki kategorikusan Pauline.

Az áldozatbemutatás napján Aubry magával hozta a kirakós labdát, amit ki kellett volna nyitnia, hogy fény derüljön a titkaira, de most, hogy ott állt a kút nyitott szája előtt, a tudatlanság volt az, ami hirtelen mindent megváltoztatott.

– Megegyeztünk, Aubry! – noszogatta Pauline. – Valami fontos dolognak kell lennie, különben nem válik valóra a kívánság!

Ez logikus. Ha szemetet dob a kútba, azzal nem segít. Csak valami értékes lehet. Ez a különbség a jó és a rossz áldozat között. Csak kérdezzék meg Káint! Vagy Ábelt! Mi érhetne többet Pauline aranyláncánál, Sylvie legrégibb babájánál vagy – mint kiderült – Aubry kirakós labdájánál?

Mégis hogyan került vissza a táskájába? És a szobába? Aubry biztos volt benne, hogy a labda titkot rejt, amit ki kell derítenie. Ha eldobja, soha nem fogja megtudni, mi az. Hirtelen azt kívánta, bárcsak valami mást vitt volna magával. A játék egerét, a kedvenc ruháját, a kis távcsövét… bármit, csak nem a labdát. Úgy érezte, mintha csapdába került volna. Mintha valaki a bolondját járatná vele, éppen úgy, ahogy ez a bolondos tárgy követi, és csak bajt okoz.

Pauline és Sylvie rámeredt. Ők már megtették, amit kell. Aubry már nem hátrálhatott meg. A nővérei nagy tettet vártak tőle, vagy legalább annyit, hogy ne legyen gyerekes.

– De… ez hülyeség! – kiabálta Aubry toporzékolva. – A kirakós labdám beesik a kútba, elkorhad, a kisbaba pedig úgyis meghal! Ennek semmi értelme!

– Ez egy kívánságkút! Muszáj, hogy teljesüljön, amit kérünk! – kiáltotta Pauline.

– Tudod. Kívánságkút – ismételte szelíden Sylvie.

Aubry érezte, hogy könnybe lábad a szeme, és gombóc nő a torkában. Dühös volt, miközben szégyellte is magát.

– Nem! Ennek semmi értelme!

Csak ennyit tudott mondani, aztán megbocsáthatatlan módon a mellkasához szorította a labdát, és elrohant.

4

A FOLYAMI HAJÓN SZIÁMBAN

– Meghalt a kisbaba? – kérdezi Sophie.

Aubry hosszú ideig nem szól semmit. Gondolatban messze jár Holcombe-éktól egy régmúlt gyerekkorban. A család nem sürgeti. Türelmesen várnak, tudva, hogy vannak dolgok, amiket időbe telik kimondani, ha egyáltalán sikerül.

– Igen – válaszolja Aubry halkan, elgondolkodva.

Sóhajt, kihúzza magát ültében, aztán többször is felnéz.

Kortyol még egyet, majd folytatja.

– Aznap éjjel betegedtem meg először.

5

OTTHON

– Ezt nem tudom megenni – jelenti ki Aubry.

Az édesanyja a kislány tányérjára néz. A nap nagy részét a hagymalevessel töltötte. Keményen megdolgozott a család ebédjéért, ahogy mindig, a legkisebb lánya pedig szokásához híven fintorog.

Abban az évben az iskolába is behívatták, mert Aubry összetűzött a tanárával. Szegény édesanyja korábban soha nem hallott olyat, hogy egy kilencéves gyerek vitatkozott volna egy felnőttel – pláne tanárral –, de Aubry ebben is kivétel volt. A tanára képébe vágta, hogy alkalmatlan. Ahogy Aubry mondta, az egész osztály csalt, de ez az ügyefogyott tanár mégsem vette észre, hogy a gyerekek körbeadják a jegyzeteket, és folyamatosan súgnak egymásnak. Azt sem tűnt fel neki, hogy legalább öt másik diák a karjára vagy a combjára írt puskát, mások az ingujjukba vagy a szoknyájuk alá rejtették a papirost. Aubry volt az egyetlen, aki nem csalt, és ő kapta a legrosszabb jegyet. Mégis hol itt az igazság? – kérdezte tőle Aubry, egyik szemöldökét majdnem a homlokáig felhúzva. Magyarázatot követelt. Igazságot akart.

– Istenem! Még csak kilencéves! – hallotta sokszor az édesanyja.

A tanár úgy nézett az asszonyra, mintha arra kérné, csináljon valamit a gyerekkel. Aubry édesanyja elnézést kért a lánya szemtelenségéért. Mégis mi mást tehetett volna? Ideje volt, hogy a kislány megtanulja, nem az engedetlenség a helyes út.

Aubrynak hónapokba telt, mire megbocsátott.

Az édesapja pedig, amikor meglátta, hogy a lány félretolja tányérját, még dühösebb lett. A három lány közül mindig Aubry okozott gondot. Pauline, a legidősebb szorgalmas volt, sokat tanult, neki voltak a legjobb jegyei az osztályában. Lány létére szokatlanul céltudatosnak bizonyult, minden esélye megvolt rá, hogy valóra váltsa az elképzeléseit. Sylvie csendes, lágyszívű teremtés volt. Azelőtt megtanult osztozkodni, mielőtt járni kezdett volna. Inkább odaadta a kedvenc játékát, mint hogy nélkülözni lássa valamelyik osztálytársát. Ő volt a legkönnyebben kezelhető, és az igazat megvallva a leginkább szeretetre méltó is.

Aubry viszont megkeserítette a szülők életét. Lehet, hogy ő volt a legszebb, de egyúttal a legmakacsabb és a legöntudatosabb is. Mindent, amijük volt – ház, bútor, finom étel, porcelán étkészlet – természetesnek vett. Éppen azon a héten rendezett jelenetet az egyik üzletben, mert az édesanyja nem volt hajlandó megvenni a kislány által kiszemelt kalapot.

– De azt ígérted, hogy kapok ajándékot! – kiabálta.

– Pont itt és most kell megvennem?

– Megígérted!

Aubry a templomban ide-oda fészkelődött, lóbálta a lábát, és hangosan sóhajtozott, hogy mindenki hallja, mennyire unatkozik. A szülei elpirultak szégyenükben.

Az sem érdekelte, hogy a nővérei dühösen jöttek haza délután, amiért a legkisebb megszegte az ígéretét. Az édesapjuk besokallt. Nem kérdés, hogy Aubryt elkényeztették, és a férfi tudta, hogy valamit tenniük kell.

Megfeszítette az állkapcsát, majd így szólt:

– Aubry! Ez az utolsó, hogy…

De aztán ránézett a kislányra, és minden haragja elszállt. Aubry elsápadt. Keze remegni kezdett, nem tudott úrrá lenni rajta.

– Mi az? – kérdezte az édesapja.

– Nem érzem jól magam. – Csak ennyit tudott kinyögni.

A szülők egymásra néztek, majd Aubryra.

– A hasad? – kérdezte az édesanyja.

– Minden…

Aubry nyöszörgött, mormogott. Válla megfeszült, karja akkorát koppant az asztalon, hogy a teríték is beleremegett. A kislány megrázkódott, minden izma megfeszült, majd ismét megrázkódott. Olyan hirtelen és váratlanul történt mindez, hogy a többiek csak bámultak.

Lefordult a székről. Az édesapja gyorsan odaugrott, és elkapta, mielőtt a kislány a padlóra zuhant volna. Az édesanyja és a nővérei kihúzták magukat a széken. Aubry az édesapja karjában feküdt, apró teste görcsbe rándult.

– Papa! Lefekhetek valahová? – kérdezte halk, remegő hangon, mintha ismét hároméves lenne.

– Persze – válaszolta az édesapja, aki már elindult vele a másik szobába.

– Pauline! – szólt az édesanyjuk. – Vedd a cipőd, és szólj dr. Homais-nak, hogy azonnal jöjjön!

Eluralkodott a pánik. Pauline villámgyorsan sarkon fordult, aztán eszébe jutott, hogy a cipője még az ajtóban van. Az édesanyjuk követte a férjét és Aubryt a másik szobába, miközben hangosan dohogott és hadonászott.

Sylvie ott maradt egyedül az asztalnál. Csak állt gondterhelten.

– Mi történt? – kérdezte az üres szobától.

Az édesapjuk lefektette Aubryt a kanapéra, majd végigsimított a lány haján. Az édesanyja odaszaladt.

– Jobb így fekve? – kérdezte.

– Kicsit – válaszolta Aubry, de ismét görcsbe rándult a teste.

Az édesapja továbbra is a haját simogatta, és gyengéden nyugtatta, mert legbelül, a szíve mélyén szelíd ember volt. Aubry fájdalmát viszont szörnyű volt látni. Teste ide-oda tekeredett, mint egy kötél, közben folyamatosan rúgkapált.

– Lássuk, mi van itt! – mondta az édesapja, miközben a gyógyszeres szekrényhez sietett.

Pauline az ajtóból figyelte a húga szenvedését. Úgy elszörnyedt, hogy el is felejtette, mit kértek tőle. Aztán mintha képen törölték volna, kirohant a házból, és dr. Homais rendelője felé vette az irányt.

Aubry levegő után kapkodott. Olyan erőfeszítés kellett a pihegő légzéshez, mintha ólomsúly nehezedett volna a mellkasára. Teste úgy rázkódott, hogy széttörhetett volna a csontja. Az édesanyja könnyes szemmel szorította, nehogy a lány véletlenül kárt tegyen magában.

Aztán abbamaradt. Aubry teste ugyan megfeszült, de a görcsök elmúltak. Hallotta, ahogy mindenki rettegve suttog.

– Anya! – motyogta félve, kikerekedett szemmel. – Mi ez?

Az édesanyja nem tehetett mást, csak magához szorította, a fülébe duruzsolt, és ígéretet tett neki, miközben imádkozott, hogy be is tudja tartani.

– Pszt! Majd kiderítjük, és segítünk, hogy meggyógyulj. Nyugodj meg!

Aztán újabb görcsroham tört Aubryra, a lány felsóhajtott. A légcsöve elzáródott, a tüdejébe nem jutott levegő. Végtagjai ide-oda csavarodtak, karja mintha manccsá változott volna. Rémült édesanyja szorosan magához ölelte, és nem engedte el. Érezte a mellkasán a kislány remegését, hallotta, ahogy öklendezik, aztán Aubry szeme kifordult, végül eszméletét vesztette.

6

OTTHON

Amikor Aubry magához tért, egy lovas kocsiban találta magát. Édesanyja takaróba bugyolálta, és a karjában tartotta. Hideg volt az éjszaka. Aubry hallotta a lópatkó dobogását a macskaköves úton.

– Elviszünk dr. Homais rendelőjébe.

Aubry felnézett. Dr. Homais, a pocakos, szemüveges, pirospozsgás ember, akinek alig néhány szál ősz haja erősen a fejbőréhez tapadt, velük szemben ült.

– Szia, Aubry! Dr. Homais vagyok. A rendelőmben megvan minden felszerelés és gyógyszer, ami kell. Ne izgulj! Gondom lesz rá, hogy meggyógyulj.

– Már jobban vagyok – jelentette ki Aubry. Ha valaki más mondta volna, pusztán udvariasságból tenné, a lány viszont komolyan gondolta. Már jobban érezte magát, nem kellett ehhez dr. Homais gyógyszere vagy orvosi eszköz.

– Jól van, Aubry – szólt az édesanyja, aki semmit sem értett. – Nagyszerű.

Mire megérkeztek a rendelőbe, Aubry jól volt. Dr. Homais alaposan megvizsgálta, de semmit sem talált. Vártak még egy órát, hátha ismét jelentkeznek a tünetek. Közben az orvos a jegyzetei között keresgélt, Aubry pedig a lábát lógázva ült a vizsgálóasztalon, közben lenyűgözve olvasta a rettenetes képekkel tarkított orvosi szakkönyveket. Szegény édesanyja a sarokban ült, és hol Aubryt nézte, hol kibámult a harmadik emeleti ablakon, és a gázlámpa fénye által megvilágított Párizst figyelte az éjszakában.

– Szóval a tünetek… lássuk…

Dr. Homais hol az általa készített jegyzeteket, hol a szakkönyvet tanulmányozta.

– Önkéntelen izomrángás. Légszomj. Volt erőteljesebb verejtékezés?

– Szörnyű volt, doktor úr – szólt az anya. – Teljesen pánikba estünk.

– Értem – mondta az orvos némi kétkedéssel a hangjában, amit nem lehetett nem észrevenni, bár aligha számított. A család látta, amit látott, és az maga volt a borzalom.

Egy óra múlva Aubry még mindig a vizsgálóasztalon ült, és nagyon unatkozott. Már nem lógázta a lábát, inkább dr. Homais eszközeit nézegette.

– Az a helyzet… – kezdte dr. Homais, majd leült az édesanya mellé, és halkabban folytatta, hogy Aubry ne hallja, legalábbis azt hitték, elég halkan beszélnek. – Hacsak itt és most nem mutat tüneteket, nincs mit vizsgálnom, tehát megállapítani sem tudom, mi a baj. Érti?

– Értem – válaszolta csalódottan az anya.

Felvették a kabátjukat, visszaültek a kocsiba, majd hazahajtottak. Dr. Homais a biztonság kedvéért velük tartott, bár továbbra is kételkedett. Aubryt már nem bugyolálták takaróba, és az édesanyja sem tartotta a karjában. Jól érezte magát, és hiába járt későre, még csak nem is volt fáradt mindannak ellenére, amin keresztülment.

De amint a lovas kocsi bekanyarodott az ismerős utcába, Aubry bőre bizseregni kezdett, a gyomra felkavarodott. Teste nem nagyon, de valamelyest megfeszült, ezért felkészült a folytatásra.

– Hazaértünk? – kérdezte.

– Igen – válaszolta az édesanyja.

– Érzem.

Amikor a lovas kocsi megállt a házuk előtt, Aubry nem akart kiszállni.

– Gyere! Nem örülsz, hogy itthon lehetsz? – kérdezte az édesanyja, majd kézen fogta a kislányt.

Aubry félt, de nem szólt semmit. Ha az édesanya látta volna a lánya szemét a halvány fényben, nem rángatta volna végig a karjánál fogva a macskaköves úton. Az ajtó már nyitva volt, Aubry édesapja és a nővérei aggódva gyűltek a lány köré. Az édesanyja húzta-vonta, de Aubry ólomnehéz volt.

– Mi az? – kérdezte.

Aubry visszahúzódott, mint egy félős kutya, amikor a pislákoló fényben rászegeződött a család minden tagjának pillantása.

– Te jóisten! – kiáltott az édesapja.

Sylvie felsikoltott.

Aubry arca az orrától a fülén át a szájáig csupa vér volt. Az édesanyja felsóhajtott. Fogalma sem volt, mi ez. Elengedte Aubry kezét, mire a lány előregörnyedt, a hasához kapott, tetemes mennyiségű vért köhögött fel, majd a lépcsőre hányt.

– Dr. Homais! Dr. Homais! – kiáltott az édesanya, de Pauline megelőzte, és szélsebesen rohant a lovas kocsi után.

Aubry négykézláb állt, és a fekete tócsa fölött reszketett, álláról folyt a véres nyál. Az édesapja felsegítette, a lány véres tenyerének nyoma ott maradt a kövön. A férfi odavitte őt a lovas kocsihoz, ahonnan dr. Homais tátott szájjal figyelte őket. A szülők beszálltak, az orvos intett a kocsisnak, hogy siessen. Teljesen megfeledkeztek a másik két lányról, akik hálóingben és papucsban álldogáltak a füvön. Ők viszont nem akartak ott maradni, főképp, hogy a kishúguk ilyen beteg.

Rohantak a kocsi után, és mielőtt a lovak vágtázni kezdtek volna, Pauline felugrott a sárfogó gumira, megkapaszkodott a vasrúdban, majd Sylvie-t is felhúzta.

Szótlanul, együtt vágtattak keresztül a párizsi éjszakán, miközben figyelték, ahogy az otthonuk egyre távolodik.

7

OTTHON

Dr. Homais és az édesapa együtt sem tudták megfékezni Aubryt. Minden erejükkel lenyomták a lányt, mintha ki akarnák lapítani, de Aubry karja görcsbe rándult, folyamatosan rúgkapált, a törzse ide-oda csavarodott. Leesett a cipője, a kabátját viszont nem tudták levenni, olyan erősen hadonászott. Sikoltott, köhögött, köpködött. A vizsgálóasztal csurom vér lett, és a többiek ruhájára is fröccsent belőle.

Nem csak a görcsök miatt volt nehéz dolguk. A nyáktól sikamlós Aubry ellökte őket, és menekülni próbált. Az édesapja látta, de nem értette. Arra gondolt, hogy biztosan a betegség zavarta meg a lány elméjét. Azt hitte, az engedetlenség tör ismét felszínre a lehető legalkalmatlanabb pillanatban.

Aubry édesanyja a sarokba húzódott, magához ölelte Sylvie-t és Pauline-t, miközben mindhárman zokogtak. Pauline félt ugyan, de végig figyelt. Látni akarta. Később azt mondta Aubrynak, tudni akarta, mi ez az egész. A kislány vére Pauline hálóingére is ráfröccsent. De Sylvie, aki túl érzékeny volt ahhoz, hogy lássa, az édesanyja ruhájába fúrta az arcát, majd befogta a fülét.

Dr. Homais attól tartott, hogy Aubry leharapja a nyelvét, ezért egy fadarabot tett a lány szájába. Aubry úgy ficánkolt, mintha vízbe akarták volna fojtani. Izmai összevissza rángtak, gerince újra meg újra ívbe feszült, aztán elernyedt, mégis lefogták. Sem mozogni, sem beszélni nem tudott, de folyamatosan kereste a kiutat. Végül dr. Homais mögött megtalálta az ablakot. Ott, a távoli tornyokon és háztetőkön áttörve, a napfelkelte elűzte az éjszakát. Aubry utánanyúlt, de az édesapja ismét lefogta a karját.

Aubry nem tudta, honnan volt annyi ereje, de ahogy levegőt vett, összeszedte magát. Kihozta az izmaiból, amit lehetett, miközben a teste olyan volt, akár az ólom. Borzalmasan kitekert helyzetben, megcsavarodott gerinccel, hajlított ujjal küzdött az asztalon, de sikerült úrrá lennie a görcsökön és a vonagláson.

Egy kis időre a teste volt az ököl, sekélyes légzése szabályozottá vált. A rendelőben csend támadt, csak az Aubry torkában összegyűlt vér bugyogását lehetett hallani. Az édesapja és dr. Homais bizonytalanul összenézett, aztán az orvos odasietett a gyógyszeres szekrényhez, átkutatta, végül elővett néhány fogót és tűt.

Aubry az édesapjára, aztán az ablakra, majd megint az apjára, végül ismét az ablakra nézett.

– Mi az? – kérdezte az édesapja.

Követte a lánya pillantását. Válla fölött az áttörő napfelkeltére nézett.

Aztán, mielőtt bárki bármit tehetett volna, Aubry kitépte magát az apja karjából, majd egyenesen az ajtóhoz rohant.

– Aubry! – kiáltott az édesanyja.

– Fogja meg! – utasította dr. Homais.

De addigra a lány már kinyitotta az ajtót, és lebotorkált a lépcsőn. Aubry soha nem felejti el, hogy az ajtóban álldogáló Sylvie utánakiáltott:

– Fuss, Aubry! Fuss!

8

OTTHON

Aubry csak szaladt, miközben a város még szendergett a rózsaszínes ég alatt. A fű harmatosan csillogott, a nedves macskakő lemosta a kislány talpáról a vért. Aubry éles kanyart vett, végigfutott a szűk utcán, a keze és az arca továbbra is ragadt a vértől, ami a blúzát és a kabátját is beszennyezte, de nem törődött vele. Végre szabad volt, futhatott, amerre lát, maga mögött hagyva a betegségét. Minden lépéssel könnyebben lélegzett, a fájdalma is egyre szűnt. Tudta, hogy mostantól így kell tennie, le kell győznie a kórságot. Elébe megy a betegségnek, és többé nem hagyja, hogy leterítse.

A széles út felé vette az irányt, ahol még soha nem járt. Teljes hosszában végigfutotta. Egyedül volt, tisztán lélegzett, megszűnt a vérzés. Minden lépéssel lazábbnak érezte az izmait. Könnyek között nevetett. Jobban érezte magát, mint addig bármikor, és gyorsabban futott, mint valaha.

Aztán meghallotta az édesanyja hangját:

– Aubry! Aubry! Hová mész?

Ezek szerint észrevették, de nem érdekelte. Az út végén állt egy kis szökőkút. Aubry odaszaladt, belemártotta a kezét a hideg vízbe, majd alaposan megmosta. Figyelte, ahogy a vér oldódik, és ez hihetetlenül jó érzéssel töltötte el.

Végül az édesanyja utolérte.

– Megőrültél? Öngyilkos akarsz lenni? Erről van szó? Meg akarsz halni, és összetörni a szívemet?

– Nem megyek vissza.

Az anyja megragadta a karját, hogy visszaráncigálja dr. Homais rendelőjébe.

– Nem megyek vissza! Nem! – ordította Aubry, és megpróbálta kirántani a karját. – Nézz rám! Betegnek látszom? Meggyógyultam! Jól vagyok!

Az anya alaposan végigmérte a tetőtől talpig vérfoltos lányt.

– Csodásan nézel ki.

Aubry kiszabadította magát, aztán addig mosta az arcát, amíg teljesen meg nem tisztult. Ezután megfordult, hogy megmutassa hibátlan, egészséges bőrét.

– Nem megyek vissza. Az megöl. Az a hely megöl!

Egymással szemben álltak, egyikük sem tudta, mit mondjon. Aubry nagy levegőt vett, hogy megnyugodjon, amin az édesanyja nagyon meglepődött, mert ilyen még soha nem fordult elő. Ez nem az a kislány volt, akit ő ismert. Aubry vad volt, akár a veszett kutya. Legendás hisztiket rendezett. A vérében volt a küzdelem.

– Sétálok egyet. Gyere velem, Mama!

Az édesanyja gyanakodva körülnézett, mintha azt hinné, valaki szórakozik vele. Aztán végigmérte Aubryt, és magában megállapította, hogy tényleg jól van. Kicsit kócos, de semmi több. Arra gondolt, hogy Aubry már nem az ő kislánya. Azt az Aubryt az étkezőasztalnál hagyták. Ennyit tesz a fájdalom. Mindent darabokra tép. A saját édesanyján is látta, mennyire tönkretette a sztrók. A fájdalom átírja az ember jövőjét és az élettel kapcsolatos elképzeléseit. Másképp látjuk a vigaszt és a boldogságot. Egy makacs kilencéves számára maga a világvége. Az édesanya, remélve, hogy sikerül jobban megismernie ezt az új lányt, engedett a kérésnek, és elindult vele sétálni.

Egy rendezett, zöld kis parkhoz értek, aminek mindkét oldalát elegáns épületek övezték.

– Hol vagyunk, Mama?

Az anya felnézett. Eddig néma csendben sétáltak, Aubry édesanyja tele volt aggodalommal.

– Nem tudom biztosan. Talán a Bauvillé körúton.

– Eddig miért nem hoztál ide?

– Sok olyan hely van, ahol még nem jártál. Nem vihetlek el mindenhová.

– Nagyon szép, nem?

– Jelenleg nem vagyok olyan hangulatban, hogy értékelni tudjam.

– Én igen. Üljünk le, és csak figyeljünk!

Találtak egy padot, így hát leültek. Az édesanya fáradtan, kétségbeesve meredt a földre, Aubry viszont felfelé tekintett. A nap sugarai már megvilágították a háztetőket és a fa legfelső ágának leveleit, a fény beragyogott a szemközti házak ablakán. A visszavert napfény Aubry arcát melengette. Olyan érzés volt, mintha meleg fürdőolajjal kenegetnék.

A kislány megráncigálta az édesanyja kezét.

– Nézd!

Az édesanyja a mindkettejüket beragyogó arany fény felé hunyorított. Egy pillanatra teljesen megbabonázta, és egy olyan világba repítette őket, amit addig nem ismertek.

Aubry édesapjának hangja viszont azonnal visszaterelte őket a jelen Párizsába.

– Aubry! Josette!

Az anya megfordult, és látta, hogy a férje Pauline-nal és Sylvie-vel a nyomában rohan feléjük. Bánatosan mosolyogva felemelte a kezét, hogy megállítsa a férfit.

– Apád nem fogja érteni – mondta Aubrynak.

– Nem lesz könnyű, de majd megérti – vitatkozott a lány.

– Akkor én nem értem.

Az apa odaért a padhoz, és látta, hogy Aubry az édesanyja kézfejét simogatja. Teljesen összezavarodott. Kettőjük közül Aubry látszott összeszedettnek, az anya pedig, aki mást sem csinált, csak szipogott, betegnek.

Ismét együtt volt a család. Az édesapa, Pauline és Sylvie is zihált. Leültek a velük szemben lévő padra, mintha egy átlagos családi kupaktanácsot tartanának, holott Pauline és Sylvie még mindig vérfoltos hálóingben volt.

– Mit csináltok itt? – kérdezte az apa.

– Jól nézek ki, nem? Sokkal jobban – szólt Aubry.

– Igen – helyeselt Sylvie.

– Ez nem jelenti azt, hogy csak úgy elszaladhatsz – jelentette ki az édesapja.

– Éppen azért lettem jobban, mert csak úgy elszaladtam. Jártatok már itt?

– Ez a Caillié park – állapította meg Pauline. – Catherine Duguay, az illemtantanárnőm néha elhoz ide.

Aubry az édesapjára nézett.

– Nem mehetek haza. Tudod, hogy nem lehet.

– Miről beszélsz? Egy szót sem értek!

– Láttad, mi történt.

– De az nem… – kezdte az apa, aztán megpróbálta újra. – Nem… – Ennél többet nem tudott mondani.

Ez még utólag is vérlázítónak tűnt. Egy kilencéves gyerek tiszta, nyers logikája. Mindenki döbbent csendben ült, aztán Sylvie megszólalt:

– Amikor Mrs. Noland beteg volt, az orvos utazást javasolt neki.

– Asztmás volt! Meleg, száraz helyre kellett mennie – vágta rá az apa.

– Talán Aubrynak is el kéne utaznia.

– Mégis hová?

Ismét csend támadt. Aubry látta, hogy minden tekintet rászegeződik, mintha ő tudná. Aztán eszébe jutott a megoldás:

– Bárhová.

– Az isten szerelmére! Gondold már végig! Nem Hippokratész vagy, hanem egy kilencéves kislány! Mégis mit tudsz te erről?

– Nem hiszem, hogy más nálam jobban tudná – mondta Aubry tőle szokatlanul halkan, ugyanakkor minden kétséget kizáróan, mintha az egész család nevében nyilatkozott volna. Ezután Pauline-hoz fordult.

– Csomagolnál nekem néhány ruhát?

Pauline habozott. Nem akart beleegyezni, de miután látta a vért, a szenvedést, nem beszélve arról, mennyire tisztelte a húgát a bátorságáért, végül beadta a derekát.

– Igen – válaszolta.

– Sylvie! Elhoznád a kirakós labdám?

– Persze.

– Várj! – szólt Aubry, majd benyúlt a kabátja zsebébe. – Itt van. – A labda végig a zsebében volt, ő viszont nem emlékezett rá, hogy oda tette volna.

– Nevetséges! – szólt az édesapjuk. Látta, hogy kicsúszik az irányítás a kezéből, nem mintha eddig befolyásolhatta volna az eseményeket. Úgy gondolta, őrültség az egész, azt viszont nem tudta megmondani, hogy melyikük a bolondabb.

– Nem hiszem, hogy sokkal többet kibírnék – mondta Aubry.

Ő maga is meglepődött a saját higgadtságán és előrelátásán. Még most is hihetetlennek tartja. Az emberek sokszor csak nézik a gyerekeket, és azon gondolkodnak, hogyan képesek ennyi csodát tenni. Visszatekintve Aubry sem tudja a választ, de olyan fájdalmat élt át, amely megváltoztatta az életét. Többé nem akarta érezni azt a mérhetetlen szenvedést. Elfogta a félelem, aminek persze egyáltalán nem örült. Azt már tudta, hogy a korábbi életének vége. Az még kérdés volt, mi következik, de abban biztos volt, hogy bármi lesz is, alkalmazkodik. Muszáj. A makacs, állhatatos személyisége valamelyest segíteni fogja ebben. Mégis ki más hozna ilyen lehetetlen döntést, mint egy önfejű, kilencéves kislány, aki semmit sem tud a világról?