Medúza

Szabó Csongor Péter

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Hajdu József emlékére

„Kezemben emlékek, romok,

Arany fövény, arany homok.

Nézem, hogy hullanak ezek

A könnyü, semmi porszemek

És könnyezek - és könnyezek!”

/Edgar Allan Poe: Álom az álomban (részlet)/

0.

Korábban sosem értettem, miért bolyong oly sok ember a tegnap világában. Én a legkevésbé sem vágyom vissza a múltba. Főleg a régmúltamba. Szerettem volna továbbra is a jelenben élni.

Mégis az emlékezés útvesztőin kellett végigbolyonganom újra és újra. Azon az estén sem tudtam aludni, csak az ágyon fekve bámultam a plafont, egyre a régi dolgaimon rágódva.

Túlságosan is könnyű, egyszerűen megoldható ügyeket kaptam az elmúlt egy év során.

Sorvasztóan kevés agytorna, de annál több, véget nem érő mennyiségű papírmunka.

Bizarr érzés volt a felismerés, hogy amikor nem történik semmi titokzatos, hátborzongató szörnyűség, hanem a mindennapok békésen telnek, akkor az én életem is teljesen unalmas és céltalan…

Hamarosan azonban ismét biztos voltam benne, hogy vár rám egy rejtélyes ügy – bár ebben a bizonyosságban nem volt sok köszönet.

Ugyanaz az érzés fogott el, mint hosszú évekkel ezelőtt. Egy gondolat suhant felém.

Nagyon hirtelen, minden előjel nélkül történik. Kezdetben apró, fehéren világító pont. Sokáig, nagyon-nagyon sokáig lassított felvételben tart egyenesen a homlokom közepe felé – akkor épp a plafon irányából –, hogy aztán váratlanul, robbanásszerűen felgyorsuljon, mint egy kilőtt pisztolygolyó. De ez a golyó nem jön ki hátul a tarkómon, hogy szétloccsantsa a fejemet és bevégezzem.

Ez a golyó elmozdíthatatlanul beékelődik az agyamba, és leblokkol. Ezért is hívom úgy, hogy ékelt gondolat...

…szurokfekete, határtalanul vak tér.

Valahol, valakik itt vannak.

Olyan, mint egy régi álmom, ahol láthatatlan sziklákon álltam, és nem tudtam, hogy hol kezdődik az égbolt, és hol van a mélység. Mint amikor valaki tiszta időben a nyílt tengeren kémleli a messzeséget, ahol nem látszik az ég boltozatának alja, hanem összemosódik minden a szürkéskékségben, és megszűnik a különbség fent és lent között. Csak a hatalmas, végeláthatatlan tér létezik, teljes önvalójában.

Mozdulatlan. Felfoghatatlan.

De ez nem álom. Sosem álom, az ékelt gondolatok nem álomképek.

Tudom, valakik vannak odalent, és odafent is, ebben a világtalan térben.

Szörnyű, torkomat elszorító hideget érzek a nyakam körül. Mintha csak a fagyos levegőből fonnának kötelet. Nem tudom megmondani, a meghatározhatatlan tér melyik részéből jön, és azt sem, hogy kik azok, vagy mik azok. És hogy egyáltalán, hogy néznek ki, milyen a formájuk… Csak azt tudom, hogy nyomaszt a jelenlétük, és a fojtogató hideg már a mellkasomra is rátelepszik.

Ekkor meglátok valami fényforrást. Egy tiszta, világosan kivehető pont a nagy semmiben.

Megnyugtat. A légzésemet is helyre tudom állítani.

Ütemesen, nyugodtan számolok: Egy-kettő, belégzés... Három-négy, kilégzés. .. És így tovább.

Az alattomosan fojtogató hideg még mindig rajtam tekereg, de ezzel az ütemes légzéssel legalább elkerülöm a pánikot, és még jobban a fényforrásra tudok összpontosítani. Ahogy figyelem, a fény köre tágul, bár teljesen nem tör át az észlelést lehetetlenné tevő feketeségen. A látásom még nagyon gyenge, de már észreveszem, hogy valamit körülölel. Húz, szinte vonz maga felé.

Evilági fény elvakítana, de ez megerősíti látásom.

A fullasztó köd is szertefoszlik.

Így most már jól kivehető, mi van a fénykör közepén: egy kórházi ágy. Az ágyon fiatal lány fekszik.

Hosszú, egyenes, vékonyszálú fekete haja glóriaként fonja körül sápadtan ragyogó arcát. Illik vékony alkatához, hosszú, csontos végtagjaihoz. Tökéletesen mozdulatlan, mégis majdnem teljes bizonyossággal tudom, hogy észleli a jelenlétemet.

Alaposabban már nem tudom megvizsgálni, mert rájövök, hogy nem vagyunk egyedül.

Elfeledkeztem róluk egy pillanatra, de most ismét érzem a jelenlétüket – noha még mindig nem tudom megmondani, kik ők. Csak azt tudom, hogy a lány bajban van, mert figyelik a sötétből…

…ahogy hirtelen szertefoszlott az ékelt gondolat, nyomában jött a szörnyű, lüktető fejfájás. Mint mindig. Azért nem azt a kifejezést használtam, hogy szokásos vagy megszokott, mert ezt nem lehet megszokni. Olyan érzés, mintha pokolian forró tüzekben hevített szegecsek perzselnék, izzítanák belülről a koponyám falát.

Gyorsan előkotortam az éjjeliszekrényből a legerősebb fájdalomcsillapítót, és le is öblítettem egy egész üveg ásványvízzel.

Órákon át nem tértem magamhoz, de legalább sikerült kikapcsolnom a tudatomat, és mély alvásba zuhantam az éjszaka teljes csöndjében.

Még mindig sötét volt, amikor a szolgálati telefonom csörgésére felriadtam.

A kapitányságról kerestek. Kegyetlen gyilkosság történt a megye egyik félreeső városában. Egy befolyásos volt politikus holttestére bukkantak egy illegális hulladéklerakónál, egy ismeretlen telefonáló bejelentését követően. Olyannyira sürgős az eset, hogy miután a főkapitány és a nyomozást vezető ügyész rövid eligazítást tart, már indulhatok is az új társammal.

Ez máris felcsigázta az érdeklődésemet. Talán végre nem egy könnyen megoldható eset, ahol az indíték és a tettes kiléte is teljesen nyilvánvaló. Talán ez lesz az az ügy, amire már régóta várok.

Meg mertem volna esküdni arra is, hogy az ékelt gondolat omban látott lány ott lesz valahol, abban a városban.

1.

Rögtön az eligazítás után útra is keltünk újdonsült, fiatal társammal, a nyakigláb Schaffer Balázs századossal. Vacak, esős idő volt. Pokoli fáradtan a kora hajnali órákban amúgy is utáltam autót vezetni, ilyen körülmények között meg pláne, ezért így szóltam hozzá:

– Pihenek egyet útközben.

Társam meglepően nagy örömmel vette tudomásul, hogy a volán mögé ülhet.

Eleinte nem tett rám túl jó benyomást: tipikusan annak az idegesítően nyomuló, bármiféle alázattól mentes, protekciós buzgómócsingnak gondoltam. Nem tetszett, hogy már az eligazítás során bizalmaskodni próbált. Mikor végre észrevette, hogy ez a tolakodás engem mennyire zavar, kevesebbet beszélt, és ez az út során sem volt másképp.

Így végig tudtam gondolni újból az eligazítás során hallottakat. Az áldozat neve Ajkay Zoltán.

Negyvenöt éves, elvált, gyermektelen. Ügyvédként praktizált a városban, korábban önkormányzati képviselő is volt. Az országgyűlési választásokon is indult, de később visszalépett. Büntetlen előéletű.

A halottkém jelentése szerint megfojtották. Hogy miként került az illegális szeméttelepre, arra még nem volt válasz. Arra gyanakodtam, hogy nem az volt az elsődleges helyszín, vagyis ahol megölték.

Talán valami rendkívüli sérelemmel rendelkező haragosa végezhetett vele, és vitte oda a holttestet.

Annyira gyűlölhette és megvethette, hogy szimbolikusan, rituális módon dobta a szemét közé.

A bejelentő személye is érdekes lehetett, amennyiben nem csak egy helyi lakosról van szó, aki illegálisan vitte oda a szemetét a helyszínre, és persze nem óhajtott lebukni – mivel ebben az esetben akár maga a gyilkos is lehetett az.

Ahogy ezeken törtem a fejem, félálomba zuhantam. Ám most sem sikerült kipihenni magam.

Fékcsikorgás, és Schaffer szitkozódása térített magamhoz:

– A rohadt életbe! – üvöltött magából kikelve, miközben egy merész manőverrel kikerülte a majdnem frontálisan nekünk ütköző, ősrégi leharcolt Ikarust, mely egy előttünk álló hajtűkanyarból bukkant fel teljesen váratlanul.

Őrülten zuhogott az eső, a hegyi utat csupa latyak és sár borította. Nagy kínlódva kormányozta a matuzsálemet a buszsofőr a kavicsos gödrökkel szegélyezett, hepehupás aszfalton a félhomályban.

Csoda, hogy nem történt nagyobb tragédia: szerencsére ő, és Schaffer is észnél volt.

Társam meredten bámult maga elé.

– Szép volt! – mondtam elismerősen.

– Köszönöm, hadnagy! – nyögte.

Kiszálltunk megnézni, hogy minden rendben van-e? Míg Schaffer és a buszvezető váltottak néhány szót, hogy mindenki jól van-e, észrevettem, hogy az egyik utas meredten bámul engem.

Eleinte azt hittem, csak sokkos állapotba került. De aztán rendkívül kellemetlen érzés vett erőt rajtam.

Visszanéztem rá. Az arcát nem tudtam kivenni a bepárásodott ablaküveg mögött, inkább csak körvonalnak látszott. Néhány pillanatig állta a tekintetemet, de aztán elült a helyéről.

Ekkor a buszsofőr hozzám is odajött elnézést kérni, majd szerencsés utat kívántunk egymásnak.

Az út hátralevő részében nem gondoltam már semmire. Csak félig nyitott szemmel figyeltem a novemberi esőben a vadregényes hegyvidéket – alföldi srác lévén engem mindig is lenyűgöztek a szirtek, zuhatagok, fenyvesek.

Miközben feljebb értünk, a hajnali szürkeség már foszladozni kezdett. Helyére sötétlilás félhomály telepedett az ég aljára. E félhomály körül vörösen és kéken izzó pamacsfoltokat pillantottam meg, elmosódva, mégis meredten, akár ha valami impresszionista festmény hátterét látnám – különösen így, a hideg esőtől párás üvegen át szemlélve. A felkelő nap sugarai lassan utat törtek maguknak, és a horizonton megláttam a város fényeit.

Aztán ahogy suhantunk előre az úton, és az időben, olybá tűnt, mintha nem is mi közelednénk az ólomszínű toronyépületek és a messzi gyártelepeken magasodó hatalmas kémények felé, hanem azok úsznának felénk egyre közelebb. Immáron a festmény előtere is kirajzolódott előttem, és én egészen megbabonázva néztem ezt az egyszerre megkapó és nyugtalanító panorámát.

– Százados!

– Igen? – Schaffer meghökkent, amikor megtörtem a csendet.

– Szereti a festészetet?

– A festészetet?

– Igen, a festészetet. Van kedvenc festője?

– Igen, azt hiszem, persze. Rembrandt. De miért kérdi?

– Csak kíváncsi voltam.

Eközben a nap már feljebb kúszott, fénylő sugarai utat törtek a sötétlilás félhomályon át. Erre az eső is enyhült kissé, és kezdtek szertefoszlani az ólomszín felhők.

Ahogy az autónk elhaladt a város határát jelző tábla mellett, társam félreállt egy parkolóba.

– Miért álltunk meg? – kérdeztem.

– Elnézést, hadnagy, csak újra kell indítanom a GPS-t. – mondta. – Azt hiszem, gond van a térerővel.

Percekig hiába babrált vele, ezért mondtam neki, hogy inkább hagyja a fenébe, úgyis van a táskámban egy jó öreg, régimódi térkép a városról.

Átültem az anyósülésre, és elnavigáltam a kapitányságig. Mivel a térképet bújtam, és csak a táblákat fürkésztem, nem volt időm alaposabban megnézni a várost. Nem jártam még korábban itt, és keveset tudtam a helyről. Csupán annyit, amennyi épp szükséges. Egykor szebb napokat látott ipari város, mely a szocializmus idején virágkorát élte a szénbányászatnak köszönhetően. Gomba módra nőttek ki a lakótelepek, pezsgő élet bontakozott ki minden téren, a lakosság lélekszáma legalább a tízszeresére nőtt – a kezdetben alig néhány ezres kis községben a hetvenes-nyolcvanas években már csaknem negyvenezer fő lakott. Aztán jött a rendszerváltás, és a változásokra ez a település sem volt felkészülve: privatizáció, az üzemek bezárása, növekvő munkanélküliség, lassú, de biztos elöregedés, elnéptelenedés…

Megkértem Schaffert, hogy mielőtt a kapitányságon bejelentkezünk, gyorsan álljunk meg egy pékségnél, és kávézzunk. Miközben az üzlet bejáratánál kortyolgattam a feketét, felmértem a környéket.

Rögtön feltűnt, mennyire kevés ember járkál az utcán. Nem mintha a megyeszékhely élettel telibb lenne, de ott azért legalább hajnalban és késő délután nagy a nyüzsgés, amikor az emberek mennek a munkába és az iskolába. Alig láttam a szemben lévő agyongraffitizett, betört üvegű

megállóban néhány leszegett fejű iskolást várni a helyi járatra. Ezúttal ugyan nem egy vénséges Ikarus jött, hanem valami nem kevésbé öreg, ízléstelenül újrafestett, használt nyugat-európai járgány. Ahogy a sofőr padlógázt adva nekilendült, oldalsó kereke felcsapta az egyik kátyúban képződött tócsa vizét, kis híján lefröcskölve engem is.

Nem nézelődtem tovább, hanem dühömben odébb rúgva egy ki tudja mióta ott heverő

energiaitalos dobozt, betrappoltam a pékségbe és szóltam Schaffernek, hogy menjünk.

A kapitányság – koromszínű kétemeletes kocka – épülete annyira jellegtelen volt, hogy ha nem virít a homlokzatán ormótlan nagy betűkkel a Rendőrség felirat, észre sem veszem.

Őszinte örömömre a városi kapitány, Molnár Sándor alezredes nem várakoztatott meg minket.

Belépve második emeleti irodája ajtaján, alacsony, kopaszodó, kissé pufók arcú férfi fogadott minket.

Testalkatán látszott, hogy bár valaha edzettebb lehetett, már évek óta nem járt kint a terepen.

– Szóval, maga az? – kérdezte Molnár szórakozott hangon.

– Személyesen. – feleltem. – Cseh László hadnagy.

Húsos ujjaival erősen megszorította kezem, és közben mélyen farkasszemet néztünk. Aztán én is jobban megszorítottam a kezét.

– Megtisztelő, hogy megismerhettem, Cseh. De attól tartok, hiába fáradt ide! Kézben tartjuk az ügyet. – jelentette ki, és közben nagyokat pislogott.

– Kapitány úr! Ha már ennyit utaztam, nem szívesen mennék máris haza, ugye megért engem?

Bízza csak ránk a továbbiakban a nyomozást! No meg aztán, az ügyészség is gyors eredményt vár. –

folytattam nyomatékosan. – Talán nem kapták meg Balogh Zsolt megyei főkapitány üzenetét?

Diplomatikusan nem tettem hozzá, hogy nem csak azért bízták ránk az ügyet, mert az áldozat befolyásos személy volt, hanem mert felsőbb körökben finoman szólva sem elégedettek a helyi testület felderítési hatékonyságával.

– De... meg… kaptuk... – szorította össze fogait.

Elengedtem a kezét.

– Schaffer Balázs százados. – mutatkozott be társam is.

– Jól van, akkor jöjjenek utánam! – mondta nem kifejezetten barátságos hangon, majd elvezetett minket az ügyeletes tiszthez.

A dossziéhalmok között szinte eltűnt az ügyeletes alakja: vastag szemüveges, festett szőke századosnő, pár éve végezhetett csak a rendészetin. Arra gondoltam, nagy lehet itt is a

munkaerőhiány, ha egy zöldfülű fog eligazítani. Miután bemutatott minket, a kapitány magunkra hagyott. Mintha csak egy tankönyvből olvasna, vagy a sajtónak nyilatkozna, a századosnő olyan monoton és álmosító hangon mondta el a bűntény részleteit:

– A sértett neve dr. Ajkay Zoltán, ügyvéd. Negyvenöt éves, elvált, gyermektelen. Köztiszteletben álló polgára városunknak, korábban önkormányzati képviselő is volt. Telefonon történt állampolgári bejelentést követően tegnap éjjel tizenegy órakor vonultunk ki a helyszínre, az illegális szemétlerakóhoz. – ezeket már mi is tudtuk, de nem volt kedvem félbeszakítani. Az igazán érdekes ezután jött:

– Ajkay holttestén, a nyakán fojtogatásra utaló nyomokat találtunk, halálát fulladás okozta.

Ujjlenyomat nincs, a tettes kesztyűt húzhatott. Egyéb külsérelmi nyomok, dulakodásra utaló sérülések nincsenek az áldozat testén. A halottkém által megállapítást nyert, hogy a halál beállta nem sokkal korábban, éjjel tíz óra körül esett meg. A pontosabb részleteket estére várjuk, addigra végez az orvosszakértő.

– Máris végeztek a helyszínelők? – vontam fel a szemöldököm.

– Igen, uram. Néhány kolléga még kint maradt, de a holttestet elszállították. Már az orvosszakértőnél van, mint mondtam.

– Nyugtasson meg! Ugye nem először végzik ilyen sietősen az eljárást?

A századosnő zavartan hebegett-habogott, helyette Schaffer szólt közbe.

– De hadnagy, hiszen mondták, hogy a város egy tiszteletreméltó polgáráról van szó! – próbálta menteni a helyzetet.

– Köszönöm Schaffer, így már mindent értek. – feleltem szarkasztikusan, majd ismét az ügyeleteshez fordultam: Tudja mit? Felejtsük el! Folytassa!

– Igenis, hadnagy! – felelte, majd megköszörülte torkát, és újra a korábbi álmosító hangon folytatta: A helyszínen egészen bizonyosan járt még valaki az éjjel. Sajnos a heves esőzések miatt nem tudtunk használható cipőtalpnyomokat gyűjteni. A DNS-minták vizsgálata még folyamatban.

Kérdéses, hogy egyáltalán használhatóak-e? A sértettnek egyébként az iratain kívül csak a mobiltelefonját találták meg, valamint egy üres, felirat nélküli borítékot a kabátja belső zsebében.

– Tehát, jó eséllyel vagy pénzt várt, vagy pénzt adott át. – morfondíroztam félhangosan.

– Zsarolás? – kérdezte Schaffer.

– Meglehet. A borítékon sem találtak ujjlenyomatokat? – fordultam ismét az ügyeleteshez.

– Csak a sértettét.

– Értem. – feleltem. – Akkor ezeket a fotókat magunkkal visszük. Továbbá szeretném megnézni a mobiltelefonját.

– Már kikértük a teljes híváslistáját, délutánra ígérte az adatokat a szolgáltató. De az elmúlt egy hét hívásai megvannak, és lementettem a készüléken tárolt fényképeket is.

– Tökéletes, nyomtassa ki azokat is, kérem!

– Igenis, hadnagy! – felelte ismét.

Átböngészve ezt az anyagot, az áldozat mobiljáról kimentett fényképek között számos fotó volt félmeztelen, vagy teljesen meztelen lányokról. Schaffer megnézte a képek forrását, és elmondta, hogy ezek a mobillal készültek, nem a netről szedte őket. Ökölbe szorult a kezem: volt olyan lány, akiről ránézésre azt sem lehetett eldönteni, hogy egyáltalán elérte-e a felnőttkort. Mocskos szarházi.

Megnyugvást jelentett, hogy azt a lányt nem találtam meg köztük.

Feltűnt viszont, hogy az időben előre haladva egy konkrét nő egyre többet szerepel a képeken, teljesen hétköznapi, esetenként közös fotókon is, rendesen felöltözve – étteremben, moziban, hajókiránduláson. A hullámos sötétszőke hajú, telt ajkú lány lehetett Ajkay úr kedvence, de kilétét egyelőre még nem tudtuk.

Az elmúlt hét híváslistáját megnézve nem jutottam előbbre, mivel – talán munkájából is kifolyólag

– Ajkay rengeteget telefonált az elmúlt egy hétben. Nem csak mentett számokat hívott. Vagy jó volt a memóriája, vagy máshol, talán egy noteszben tárolta őket. Ezek sejtésem szerint nem az ügyfelei, hanem a képeken szereplő prostituáltak elérhetőségei voltak. Mindössze két mentett névjegy volt, melyet gyakrabban hívott, ezek Saint- Germain, és Gabi. Viszont az utolsó bejövő hívásai mind titkosított számról érkeztek.

Közben Schaffer utánajárt Ajkay volt feleségének. Megtudtuk, hogy már egy éve elváltak.

Bizonyos Dr. Soós Gabriella, gyermekpszichiáter – tehát ő a névjegyzékből Gabi. Volt alibije, ugyanis a gyilkosság napján Budapesten tartózkodott egy szakmai konferencián.

Saint-Germain-ről pedig megtudtam, hogy az itteni székhelyű biztosító tulajdonosának a vezetékneve. Ajkay többek között ennek a cégnek volt a jogi képviselője. Elhatároztam, hogy amint lehet, ellátogatok hozzá is.

Összehívtam a kollégákat az eligazító terembe, és utasításba adtam, hogy hívják fel ismét Soós doktornőt, és – mint egyetlen élő hozzátartozótól – kérjenek engedélyt a házkutatásra. Láttam, hogy többen húzzák a szájukat. Ami azt illeti, már megérkezésünk óta ferde szemmel néztek rám. Az egyik kopasz, körszakállas őrmester, aki összefont karral a bejárati ajtót támasztotta, egyenesen akadékoskodni kezdett:

– Házkutatás a sértettnél? Mi indokolja?

– Bízza csak rá a hadnagyra! – felelt helyettem Schaffer. – Tudja ő, hogy mit csinál!

– Egy igazi legenda, mi? – szólt közbe egy mellette álló idősebb, másik őrmester, amolyan mackós termetű.

– A bajbajutott tinilányok körében biztosan. – replikázott erre a kopasz körszakállas.

– Kérj bocsánatot! – lépett közelebb Schaffer a körszakállashoz. – Kurva gyorsan kérj bocsánatot!

– Simon csak a hadnagy hőstetteit emlegette. – szólt most a kövér.

– Hagyja, Schaffer! – úgy éreztem, közbe kell avatkoznom. – Nem kell foglalkozni ilyen rossz buzikkal!

Mielőtt tovább eszkalálódott volna a helyzet, a váratlanul betoppanó Molnár lépett közénk:

– Mi folyik itt? Ne bosszantsátok fel a hadnagyot!

– Alezredes úr, mi csak…

– Pofa be, Gyarmati! – mondta a kövérnek. – És te is állítsd le magad, Simon! Mostantól mindent megtesztek, hogy segítsétek a hadnagy és a százados munkáját, világos?

– Világos. – nyögték ki.

– Remek, akkor – vettem át a szót. –, legyen meg a házkutatási engedély, minél hamarabb! Nem vakációzni jöttünk ide!

Nem vártam meg a válaszukat. Úgy döntöttem, a legjobb lesz, ha egy percig sem maradunk tovább, ezért aztán szóltam Schaffernek, hogy mi is meglátogatjuk addig a gyilkosság helyszínét. Így aztán néhány perc elteltével ismét a szolgálati autóba ültünk.

Néhány száz méterre a vasútállomástól, gazzal és vadcserjével benőtt gyárkomplexum mellett, a patak felett csörgedező vasbeton hídon kellett átkelni, hogy az illegális szeméttelephez érjünk. Ez az útszakasz aztán lent, még jó pár száz méterrel arrébb folytatódott, közel a város egyik legrosszabb hírű környékéhez. A rozoga viskók szegélyezte poros földútnál a patak elkanyarodott az egykori feldolgozóüzemhez vezető ipari vágány és földút mellett, hogy aztán a város határát elhagyva (mint azt korábban már kibogoztam a térkép alapján) ismét az erdős területen csörgedezzen tovább.

Mivelhogy, ha a hegyeknek felfelé haladnánk, túl az úgynevezett utcának ezen a részén, a töltésnél, ahol már csak nagyobb részt használaton kívüli szolgálati konténer-épületek álltak, valamint egy rég bezárt, egykor kocsmaként szolgáló bódé, akkor meglelnénk a patak forrását mélyen bent az örökzöld sűrűben.

Szintén arrafelé van a régi szénbánya, mely egykor munkát adott az ittenieknek, de a mellette levő feldolgozó üzemek épületeihez hasonlóan már hosszú évek óta elhagyatottan állt.

A szeméttelep bűzét már azelőtt megéreztük, hogy megláttuk volna. Csupán néhány járőr biztosította még a helyszínt.

– Ez valami borzalom! – mondta Schaffer, küzdve feltörő hányingerével.

– Vegyen nagy levegőt, szétnézünk mi is! – feleltem.

A kezdeti sejtésem, hogy a holttestet csak idehozták, hamisnak bizonyult. Semmilyen nyoma nem volt annak, hogy az ügyvéd urat máshonnan vonszolták el idáig. Ebben az esetben viszont csakis valami nagyon sötét ügyletről, talán valóban zsarolásról lehetett szó.

Egyszerűen nem fért a fejembe, hogy Ajkay Zoltán miért látogatott éjnek évadján erre a félreeső

városrészre. Kizárt, hogy egy hozzá hasonló figura ilyen istenverte helyre beszéljen meg találkozót, így arra következtettem, hogy ez kifejezetten annak lehetett a szándéka, aki megölte őt.