FIGYELMEZTETÉS!

Kérlek, vedd figyelembe, hogy a történetben olyan dolgok tűnnek fel, amelynek olvasása nehéz lehet egyesek számára – mint például az erőszak, mocskos beszéd, BDSM, explicit szexuális jelenetek, emberkereskedelem, pedofília.

„Felnőtt fejjel nem léphetünk vissza a második padba, nem kérhetünk új lapot a matekdolgozathoz, amit elrontottunk. Elméletileg. Azonban most mégis ezt teszem. Egy régi történethez nyúlok. Nem azért, mert szégyellem, hanem mert megérdemeljük, hogy újraírjam. Ő is, én is és Ti is, kedves Olvasóim. Mert ha van lehetőség javítani, miért ne élnénk vele?”

Eve Red

Copyright © Eve Red

Korrektúrázta: Bodnár Alexandra

Tördelte: Bodnár Alexandra

Borítóterv: Red Zone Book

Kiadja a Red Zone Book 2025

www.redzonebook.hu

A szerző további művei:

Félelem és vágy 1. (2022)

Félelem és vágy A novella 1,5 (2022)

Harag és vágy 2. (2023)

Az ojabun (2024)

Elérhetetlen (2024)

Szavak és sebek (2025)

Veszélyesen vonzó (2025)

ISBN 978-615-6485-90-8

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A szervezők írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Szerzői ajánlás

Ezt a történetet néhányan már ismerhetitek. 2022-ben írtam, az első szárnypróbálgatásaim egyikeként, konkrétan ez volt az első regényem. Akkor még ösztönből meséltem, szívből, de rengeteg tanulnivalóval. Most, néhány évvel és több regénnyel később, úgy éreztem, tartozom ennek a történetnek, és nektek is annyival, hogy újra elmesélem.

Ez nem ugyanaz a Félelem és vágy, de a lelke ugyanaz maradt. Ugyanaz a sötét, törékeny, szenvedélyes világ, csak most már úgy építettem fel, ahogy valóban megérdemli.

Ha már olvastad, remélem, úgy érzed majd, ismerős, de új köntösbe öltözve. Ha most találkozol vele először, örülök, hogy velem tartasz ezen az úton. Mert minden sor, amit újraírtam, nektek is szól, azoknak, akik megtisztelnek a bizalmukkal.

Köszönöm, hogy vagytok nekem!

Eve Red

,,Ne áltasd magad. Az élet nem végtelen ösvény. Nem szabad rajta végigszaladni, sem megállni. Ha csak a mának élsz, holnap éhen halsz. Ha csak a holnapot építed, elrohad a ma a kezedben. Ez egy anyagias világ: pénz kell, tető kell, de közben szív is kell, ami ma dobban, mert most vagy itt. Olyan ez, mint a rózsa – nem egy örökké nyíló műanyag dísz. Virágzol, illatozol, adsz valamit a nagy egészhez, aztán lehullasz. Nincs utána semmi. A menny és a pokol itt van, benned, körülötted. Nem odafönt, nem odalent. Ne várd, hogy majd odaát jó lesz. Most kell élned. Most kell megélned, mert ha nem teszed, soha nem fogod.”

Eve Red

1. fejezet

Mark

Lassan haladtam lefelé a lépcsőn. A fényesre polírozott bőrcipőm minden lépésnél nyikorgott, mintha figyelmeztetni akarna arra, amit tenni készülök. A falakról lassan lecsorgó nedvesség dohos, fojtogató szagot árasztott, minden lélegzetvételnél beleült az orromba. Utáltam a pincéket. Hidegek, nyirkosak, tele penésszel, rozsdával és patkányokkal. De nem csak ezek miatt. Minden egyes ilyen hely emlékeztetett rá. Arra a kurvára, aki elárult.

Most viszont valaki más fog megfizetni a bűneiért. Egy igazi féreg. Találó, hogy ilyen helyen végzi.

A lépcső alján balra fordultam, ahol a sötétségből előbukkant egy hatalmas, rozsdás vasajtó. Megragadtam a kilincset, és ahogy lenyomtam, a zsanérok hangosan felnyögtek tiltakozásként. A fény tompán szűrődött át a mennyezeti lámpából, amit döglött molyok vettek birtokba. A székhez kötözve ott ült Zsíros – a becenevet nem én találtam ki, de tökéletesen illett hozzá. A fény árnyékokat vetett kövér, vérrel borított testére. Egyik szeme teljesen bedagadt, a másik még valahogy nyitva volt, amivel egyenesen rám meredt. Az arcát alig lehetett felismerni. Az egyik füle hiányzott. Égési sérülések pöttyözték a testét. Darius már elvégezte az előkészítést. Hűséges barátom és kiváló végrehajtóm volt, aki nem ismert szánalmat. Éppen ezért szerettem vele dolgozni.

– Nem én voltam, Mark, esküszöm! – nyöszörögte Zsíros, ahogy meglátott. – Ilyet sosem tennék.

Lassan közeledtem felé. A gyomrom forgott tőle. A gyermekbántalmazók a legalja mindennek. Undorodtam tőlük. Megvetésem nem is maradt csendben: egy jól irányzott ütést vittem be az arcába. Az öklöm alatt roppant az orrcsontja. A fájdalmas kiáltás visszaverődött a dohos pincefalakról.

– Nekem ne hazudj. Tudom, hogy gyerekeket adtál el! – üvöltöttem rá. Aztán halkabban, fenyegetőbben folytattam: – Kurvára meg fogsz dögleni. Rajtad áll, gyors lesz-e, vagy… – biccentettem Darius felé.

A rozsdásodó fém zsúrkocsira néztem, amin némelyik szerszám már vérrel szennyezett. Egyenetlen sorban hevertek, de tudtam, Darius később szépen elrendezi majd őket. Mindig rendet hagy maga után.

– Jaj, Mark, Darius. Régi haverok vagyunk, nem? – próbálta lelkizéssel menteni a bőrét. – Van egy feleségem, meg egy kisfiam is. Mi lesz velük?

– Pont ezért végzünk veled – mondtam ridegen. – Megszabadítunk tőlük. Mindkettőjüktől. Fizikailag is, anyagilag is.

Egy pillanatra csend lett. Aztán elnevette magát. Az a hörgő, foghíjas kacaj, ami szinte köhögésbe fulladt.

– Élveztem minden percét. Élveztem, amikor átvágtalak, amikor a gyerekek puha bőrét simogattam, és még érintetlen testükbe hatoltam.

Nem bírtam tovább, ráköptem.

– Kinek adtad el őket?

Csak nevetett. Darius előrelendült, a szikéje hegyét benyomta Zsíros körme alá. Az ordítás fülsértő volt. Sárga tócsa jelent meg alatta.

– Mark, kérlek, lőj le! Azt ígérted, gyors lesz – könyörgött.

Odasétáltam a zsúrkocsihoz, felemeltem egy régi körzőt. Forgattam a fényben, tanulmányoztam a hegyét, aztán elmosolyodtam – azzal a jól ismert féloldalas mosollyal, ami most bajt jelentett.

– Az azelőtt volt, hogy ilyen élvezettel beszéltél a mocskaidról. Most már nem érdemelsz gyors halált. Amit belőled hagyunk, az üzenet lesz. Kinek adtad el őket? – ismételtem meg.

Becsukta a szemét, rázta a fejét, próbált kiszabadulni. Hasztalanul, mert Darius lefogta, én pedig lassan, rideg pontossággal benyomtam a körző hegyét az ép szemébe. Éreztem, ahogy áthalad a szemhéján, majd az üvegtest ellenállásán keresztül behatol. Az üvöltése még sokáig kísért majd.

– Ri-Rifatnak. Rifatnak… – zokogta.

A név hallatán megálltam. Csak néztem rá, ahogy a taknya-nyála egybefolyt a vérrel, és zihálva próbált levegőhöz jutni. A gyomromban hideg görcs rándult össze, nem a sajnálattól, hanem attól a mocskos emléktől, amit ez a név idézett fel. Rifat a legalantasabb féreg, akit valaha ismertem. Aki a gyerekekre specializálta magát. Aki pénzt csinált abból, hogy ártatlan testeket tört meg, és közben nevetett. Aki egyszer azt mondta nekem, hogy a legédesebb zene a gyereksírás.

Megrándult az állkapcsom, amikor visszanyeltem a gyűlöletem. Ez a senkiházi Zsíros – ezek szerint összejátszott vele. Nemcsak tudott róla, nemcsak elnézte, hanem részt is vett benne. Az, hogy ezt a nevet most zokogva nyögte ki, nem enyhítette a bűnét, csak megerősítette.

Elengedtem a gallérját. A teste úgy csuklott össze, mint egy rothadt zsák. A vizeletszag csípte az orrom, amikor lejjebb hajoltam hozzá. Undorodva hátráltam egy lépést. Összehugyozta magát félelmében. Ez gyakran megesett, amikor már a fájdalom elérte azt a pontot, ahol az ember elveszítette a méltóságát. Már nem küzdött, nem alkudozott, csak sírt, mint egy elhibázott torzó, ami valaha ember akart lenni.

Ledobtam a véres körzőt a zsúrkocsira. Darius, persze, reflexből visszatette a helyére. Mindig is ilyen volt, rögeszmésen rendmániás, még ebben a mocsokban is. Az eszközöknek a helyükön kell lenniük. Mintha a precizitás enyhítene valamit azon, amit teszünk. Mintha a rend illúziója megmentené a lelkünket.

Aztán Darius metszőollót vett a kezébe. Egy hideg, rozsdamentes, orvosi acélból készült eszközt, amit direkt erre tartottunk. Tudtam, mi jön. Bár Zsíros már mindent elmondott, amit kellett, amit tudni akartunk, de volt, amit nem lehetett csak úgy szó nélkül hagyni. Voltak tettek, amiket nem lehetett egyszerűen figyelmen kívül hagyni.

Darius célzott, nem sietett. Élvezte. A penge odacsattant Zsíros petyhüdt farkára – már ha lehetett annak nevezni azt a szánalmas, duzzadt húscafatot. Végül lenyisszantotta.

A visítás, ami kitört belőle, állatias volt. Nem emberi hang. Inkább valami sebzett vaddisznó és egy megvadult sakál keveréke. A test rángott, habzott a szája, majd hirtelen megfeszült, és elernyedt. Elájult. Végre. Csend lett. A vér lassan csorgott a padlóra, mint egy undorító, fekete-piros szökőkút. A metszőolló fémesen koppant az asztalon, amikor Darius letette.

A csöndben elővettem a válltokból a Colt M1911-est. A fém hideg volt, mint a szándékom. Két gyors lövés a fejébe. A hang visszaverődött a pincében, mint egy dühös isten moraja, de engem nem zavart. Az évek alatt hozzászoktam. Ezek a falak már sok hasonlót hallottak.

Visszacsúsztattam a pisztolyt a válltokba, és elindultam a lépcső felé. A cipőm talpa cuppogott a vértől ázott kövön. Felérve megálltam az ajtóban, mély levegőt vettem, majd kifújtam. A földalatti nyirkos, rothadt szag ott maradt az orromban, de legalább elvégeztem, amit kellett.

Ez volt az életem. Ez volt a rend, amit fenntartottam.

Mark Viktorovics Belinszkij neve nem tűrte a gyengeséget. Nem tűrte a megbocsátást, főleg ha gyerekek ellen vétettek.

Most már tudtam, kit keressek. Rifatnak annyi.

Ahogy kiléptem a hűvös, októberi éjszakába, mélyet szippantottam, csakhogy bármennyire is tiszta volt a levegő, a pince bűze bennem maradt. Felpillantottam az égre. A csillagok szinte közönyösen pislogtak vissza.

Utáltam a pincéket.

Huszonhat évvel korábban

A konyha ajtaja nyikordult, amikor beléptem. A linóleum alatt megroppant a padló, tiltakozásként a jelenlétem ellen. A levegőben szúrós szag terjengett: olcsó rovarirtó és a romlás nyirkos párája. A rozsdás csap alatt egy kis falikút meredt rám, mellette repedezett bútorlapok, amik egykor talán konyhaszekrénynek számítottak. A tűzhely magányosan állt a sarokban, a tetején csótányok szaladtak szét, amikor megláttak. Tudtam, mit jelent ez a csönd, ez a szag: anya ma sem főzött.

A gyomrom görcsösen összeszorult. Nemcsak az éhségtől, hanem a félelemtől is. Már tízéves voltam, és megtanultam, mit jelent az, ha üres a fazék és üveg hever az asztalon. Akkor mindig más lesz. Másképp néz, másképp szól, nem ismer rám.

A hátsó ajtó mellett álló kis étkezőasztalnál ült. Egy kempingszéken, mint mindig. Hosszú, barna haja a szemébe lógott. Hiába volt ugyanolyan színe a szemének, mint az enyém, az övéből rég eltűnt minden fény. A tekintetében csak fáradt árnyékok úsztak.

Rövid szoknyát viselt fekete harisnyával és tűzpiros körmökkel, amik szinte világítottak a szürkés félhomályban. Egy üveget szorongatott a kezében, az ujjai reszkettek.

Megfordultam. Ki akartam sétálni, el innen, mielőtt túl késő lesz.

– Gyere csak ide, szépségem – szólalt meg.

Behunytam a szemem. Már tudtam. Tudtam, hogy megint túl mélyre merült. Megint elment valahová, ahonnan csak másnap reggel tér vissza bűnbánóan, a könnyeit nyeldesve egy tányér meleg levessel a kezében.

– Várnak a barátaim – mondtam gyorsan.

Bárcsak meg tudtam volna úszni. Bárcsak ne lettem volna ennyire éhes.

A gyomrom fájdalmasan összerándult, képtelen voltam egyenesen állni. Kétrét görnyedve szorítottam a hasam. Amikor tiszta volt, mindig főzött. Mosolygott. Megígérte, hogy jó lesz. Hogy mostantól minden másképp lesz, én mindig elhittem neki.

– Mark! Azt mondtam, gyere ide! – rántott vissza a hangja. – Vagy szóljak apádnak?

Megmerevedtem.

– Ő nem az apám! – csattantam fel dühösebben, mint terveztem.

A következő pillanatban már előttem állt. A pofon hangosan visszhangzott a falak között, mint valami ostorcsapás.

Meglepődtem. Nem a fájdalomtól. Inkább attól, hogy ki mertem mondani.

Az arcomhoz kaptam. Az ujjbegyeim alatt éreztem a bőröm forróságát. Anyám tekintete hirtelen megváltozott, talán egy régi, eltemetett érzés csillant meg benne.

– Kicsi fiam – suttogta gyengéden. – Mindent megteszek érted, hogy legyen mit enned. Tudod te, hány férfival kell basznom?

A keze az enyémre simult. Az ujjai remegtek. Aztán húzni kezdett a pinceajtó felé. Én meg lebénultam.

Tudtam, hová vezet. Tudtam, mi jön.

Mégsem tiltakoztam.

Hanyatt dobott az egyszemélyes, koszos ágyon, miután lebotladoztunk a lépcsőn. Lehúzta a bugyiját, a harisnyáját, és fölém térdelt.

Megráztam a fejem, ezzel az emlékeket is kiráztam onnan, majd kinyitottam a csomagtartót. Mindig tartottam benne egy váltásruhát: fekete pólókat, farmerokat, zoknikat és cipőket, amik katonás rendben sorakoztak zsákba hajtogatva. Előszedtem őket, aztán lehúztam magamról a véres, bűzös ruhadarabokat, és gépiesen egy külön műanyag zsákba gyűrtem őket, akárcsak egy szerelőműhelyből jöttem volna olajosan. Az ingem ujjáról vér csöpögött a poros földre. Egy pillanatig figyeltem a cseppeket, majd bezártam a zsák száját, erősen.

Végül beültem az autóba.

A motor hűvös volt, előrehajoltam, a könyökömet a kormányra támasztottam, és lehunytam a szemem. Az arcomon ott égett még a képzeletbeli ütés. Rég történt, mégis néha olyan, mintha tegnap lett volna, az egész lényem emlékszik rá: a bőröm, a csontjaim, a lélegzetem.

Az a fajta csend vett körbe, amit csak az erdő mélyén lehet hallani: nincs benne se ember, se város, csak a szél, ami a fák között járkál, mint egy szellem, aki néha megáll, hogy figyeljen. Ismerős volt. Otthonos.

Nem tudtam, mit fog hozni ez a nap. De azt igen, hogy Dariusra számíthattam. Ő nem kérdezett, és nem ítélkezett. Ő csak tette, amit kellett, mert megtanulta, hogy ebben a világban csak azok maradnak életben, akik hajlandók bemocskolni a kezüket, még akkor is, ha a lelküket már rég elmosta a sár.

A visszapillantóban mozgást láttam. Egy árny suhant el a fák között. Darius.

Mély levegőt vettem, és behunytam a szemem.

Az emlékek nem múltak el. Sosem fognak. De most már én írom a történetet, és abban nincs helye a gyermeki tehetetlenségnek.

Miután Darius végzett, megcsinálta ugyanazt, amit én az imént, majd mindketten a hordó mellé álltunk. Elővette a kerozinos kannát, utána lelocsolta a zsákokat. Az enyémet és az övét is.

Aztán meggyújtotta.

Azonnal megcsapta az orromat a nehéz, fojtogató szag. Amikor fellobbantak a lángok, ösztönösen hátráltunk egy lépést. Némán néztük, ahogy a szövetek és a hús perzselődnek, ahogy a bűnjelek eltűnnek a füstben, a hamuban, az égő zsír és az égett bőr szagában. A fák árnyékot vetettek a tűzre, próbálták elrejteni a világ elől.

Ez volt a tisztítás, a végső, néma szertartás.

– Feldaraboltam, mint egy disznót – szólalt meg végül Darius, az arcán érzelemmentes mosollyal. – Lesz dolga a helyszínelőknek.

Elismerően felnevettem. Tudtam, mire utalt. A takarítók, akiket hívni szoktunk, hamarosan elviszik a maradványokat, és szétszórják őket a város különböző pontjain. A test sosem kerül elő egyben. Így dolgozunk.

– Le kéne vezetni – tette hozzá vigyorogva.

– Tudom, már ismerlek – válaszoltam, én is elmosolyodtam. – Hívd a takarítókat, aztán irány a bár.

A mi feladatunk nem ért véget a halál beálltával. Minden nyomot el kellett tüntetni. Minden egyes csepp vért, minden morzsányi bizonyítékot.

– Már hívtam őket, mielőtt nekiláttam – mondta Darius, miközben az órájára pillantott. – Fél óra, és itt lesznek. Ha még egy kicsit húzom azzal a tetűvel, akkor tökéletesen időzítettem volna.

Vigyorgott, mint egy őrült. Megcsóváltam a fejem, de vele nevettem. Néma egyetértésben néztük tovább, ahogy a lángok lassan elcsitulnak.

Ahogy a kocsiban ültem Darius mellett, nem bírtam nem gondolni a ,,levezetésre”. Ő ezt kurvákkal csinálta. Nekem ezzel mindig problémám volt az anyám miatt. A kurvákra úgy tekintettem, mint az elhasznált árura, még ha tudtam is, hogy igazságtalan vagyok. A különbség csak annyi volt, hogy én nem fizettem. Megdugtam őket, aztán eldobtam, és ők tudták, hogy ez így lesz. Semmi rózsaszín köd, semmi illúzió. Nem voltam az a típus, aki fehér kerítéses házban hisz meg vasárnapi rántott húsban.

2. fejezet

Mark

A fekete Aston Martinnal megálltunk a klub előtt. Egy új fiú rohant oda hozzánk, parkolóinas.

– Spasibo, főnök! – hálálkodott, miközben a markába nyomtam egy köteg pénzt.

Biccentettem, és Darius oldalán elindultam a bejárat felé, figyelmen kívül hagyva a kígyózó sort. Nem volt újdonság, hogy tömegek akartak bejutni. Ez mindig elégedettséggel töltött el. A biztonságiak már nyitották is az ajtót.

– Helló, főnök! Helló, Darius! – köszöntöttek egyszerre.

– Csak egy szóra, főnök. – Raul hangja állított meg.

Kérdőn néztem rá.

– Köszönöm, hogy kifizetted anyám kezelési költségeit. Már jobban van.

Elmosolyodtam, kezet ráztam vele.

– Ennek örülök.

A zene már az utcán is dübörgött, de amikor beléptünk, az ütemek letaglóztak. Büszke voltam erre a helyre. Az első legális üzletem volt, amit önerőből építettem fel. Itt kezdődött minden. Persze a falak mögött ment a drog, a lányok, a pénzmosás. De hivatalosan minden tiszta volt.

Ahogy az irodám felé haladtunk, nők tapadtak ránk. Véletlen érintések, kihívó pillantások. Aranyásók. Látták, hogy jól nézek ki, hogy van pénzem. De rájuk se néztem. Darius más volt. Jó pasi, de senki nem mert vele próbálkozni. Valami sötét, veszélyes aura lengte körül.

Felmentünk a hangszigetelt irodámba, ami előtt két testőr állt. A barna Chesterfield kanapén Darius elterpeszkedett, én pedig a nehéz tölgyfa íróasztalom mögé ültem.

Nem sokkal később Irina, a szőke pincérnő kopogott be, kezében a tálca whiskyvel és két Cohiba Behike szivarral.

– Helló, főnök, Darius – mondta, és lerakta az italt. – Tehetek még értetek valamit?

Elővettem a szivarvágót, levágtam a végeket, majd az egyiket Darius felé nyújtottam.

– Nekem Katya kell – szólalt meg Darius, és felállt. Elvette a szivart, meggyújtott egy gyufát, és felém tartotta a lángot.

– Fél óra, és fent vagyok nála. Szólj neki – utasította Irinát. Aztán meggyújtotta a sajátját is, és visszaült.

– Rendben – felelte Irina, és távozott.

– Az elvégzett feladatra – emeltem a poharam.

– Az elvégzett feladatra. És arra, hogy eggyel kevesebb szemét van a világban – biccentett Darius.

Csendben ültünk, csak a parázsló szivar sercegése hallatszott néha, meg a whiskys poharak finom koccanása. A füst lassan, gomolygó felhőkben kúszott fel a plafonig, belepte a lámpa sárgás fényét, mintha az egész iroda egyetlen nagy, bűzös titok lenne, amit senki sem akar kimondani. A torkom kaparta a füst, a whisky maró forrósággal lecsorgott a mellkasomig, de jólesett. Valahogy ez a keserű íz illett ehhez az estéhez.

– Vissza tudjuk szerezni azokat a kölyköket? – szólaltam meg végül, a saját hangom rekedtebb volt, mint vártam. – Hogy normális életet élhessenek?

Darius nem felelt rögtön. Csak nézte a poharát, ahogy a fény megtört az aranyszínű italon, majd lassan ivott belőle. Az arca mozdulatlan maradt, de a szemében ott bujkált valami, amit nehéz volt megfejteni.

– Az egy faszfej volt – mondta végül. – Szívességet tettünk a világnak.

Bólintottam, mélyet szívtam a szivarba. A füst csípte a szemem, de nem töröltem meg. Jólesett ez a fájdalom, valahogy emlékeztetett arra, miért ülünk itt.

– Megteszem a következő lépést. – A hangom mögött ott feszült a düh, a fáradtság, az elszántság. – Zsíros lebukott. A folyamat elindult. Szívem szerint az összes mocskot kinyírnám, és ezt is fogom tenni.

Ekkor Darius lassan felém fordult. A tekintete kemény volt, mint a jég, de valahol mélyen ott izzott benne valami, amit régóta ismertem: a lojalitás, ami sosem ingott meg.

– Tudom, hogy eddig is mellettem voltál – folytattam, a whisky feszítette belülről a mellkasomat –, de most is megkérdezem: velem vagy, bármi is legyen a vége?

Hosszú csend következett. Csak a füst kúszott lassan a fejünk felett, a szivar parazsa vörösen izzott.

– Kimentjük őket – mondta végül Darius. – Megteszünk értük mindent, amit lehet. De hogy normális életük lesz-e? – Megrázta a fejét, egy pillanatra a poharába bámult, mint aki ott keresi a választ. – Azt nem tudom, Mark. Van, ami után nem jön vissza semmi. De legalább lesz esélyük, és ez több, mint amit eddig kaptak.

A szavai ott maradtak köztünk, nehézkesen, mint a füst a levegőben. Tudtam, hogy igaza van. A múltat nem lehet kitörölni. De a jövőért harcolni lehet.

– Természetesen melletted állok – folytatta. – Tudod, hogy mindig számíthatsz rám. Mindkettőnknek szívügye ez.

Elhallgattunk. Valószínűleg Darius is a gyerekkorára gondolt.

Pár perc után megtörtem a csendet:

– Milyen a felhozatal a bokszklubban?

– Van pár új tehetség. Majd megkörnyékezem őket.

Bólintottam. Innen szoktuk kiválogatni a potenciális katonákat, gyalogosokat, akiknek kell a pénz, csendesek és jól bunyóznak.

Megittuk az italt, elpöfékeltük a szivarokat.

– Darius, Katya készen áll – tért vissza Irina.

Darius felpattant, kisétált az irodából. Ahogy becsukta maga után az ajtót, újra elhalkult a zene.

– Neked, Mark, hozhatok még valamit? Vagy valakit? – kérdezte Irina.

Az üvegfalon át néztem ki, ami kintről tükör, de bentről ablak. Tökéletes rálátásom volt a táncoló tömegre. Hosszasan figyeltem a mozgó testeket, majd egy barna hajú lányon állt meg a tekintetem.

Ez olyan… Pont olyan, mint ő.

Kiittam a whiskyt. Elnyomtam a szivart, aztán rágyújtottam egy másikra.

Huszonhat évvel korábban

A dohos pincelevegő a bőrömbe is beleivódott, a régi ágy recsegett alattam, miközben anyám lehúzta rólam is a ruhát. A mozdulatai hidegek voltak, mint valami torz szertartásban, amit újra és újra el kellett játszanunk, akár akartam, akár nem. A testem megdermedt, mert tudtam, mi jön. A félelem lassan kúszott fel bennem, akár egy kígyó a csupasz bőrömön, és minden alkalommal mélyebbre mart.

Nem volt hova menekülni. Ha ellenkezek, ő üt meg. Ha nem csinálom, amit akar, a férfi is, akit apámnak kellett szólítanom, rám szabadul. Mindegyiket apának kellett hívni, aki az anyám ágyában megfordult. Az igazi apámról nem voltak emlékeim. Talán nem is létezett. Gyerekként még reménykedtem, hogy egy nap majd eljön, elvisz innen, és szeretni fog. Úgy, ahogy egy apának szeretni kell a fiát. Aztán már nem hittem benne. Ha eszembe jutott, csak dühöt éreztem iránta. Haragudtam, mert nem jött el értem soha. Egyetlen alkalommal sem a tíz év alatt.

A nő – az anyám – csípője az ölembe simult, és a mozdulatai lassan kígyóztak fölöttem, mint egy különös tánc egy zenére, amit csak ő hallott. Kívülről talán erotikusnak hatott volna, de számomra undorító volt. Szennyes. Idegen. A testem nem engedelmeskedett neki, és ő egyre dühösebb lett. Csúfolódó szavai a bőröm alá másztak, égettek. A szégyen rám nehezedett – nem csak miatta. Saját magamtól is undorodtam, miután a szájának érintése kellemes érzést keltett. Aztán az arcomra ült, és ő csak röhögött rajtam, amikor majdnem megfulladtam.

Végül a bejárati ajtó csapódott, mert hazajött apa.

– Főnök! Főnök, minden rendben? – Irina hangja tört utat a múltból.

Felocsúdtam. A szobát tompa fénybe burkolta a vöröses lámpa, a klub lüktetése a falakon keresztül is érezhető volt. A múlt emléke, mint egy rozsdás kampó, még ott akaszkodott valahol bennem, de gyorsan letéptem magam róla.

– Da. Persze, Irina. – A hangom nyugodt volt, mint mindig. – Azt a vöröset kérem, aki ott van balra, a hangfalaknál. Hozd ide nekem.

Percekkel később belépett a nő. A vörös ruhája második bőrként simult rá, hajzuhataga sötétvörösen omlott a vállára. A zavarát érezni lehetett, még ha megpróbálta is palástolni.

– Helló. Te vagy Mark? Akié a bár? – kérdezte bizonytalanul. Pedig tudta jól.

Nem feleltem. Csak ültem az íróasztalom mögött, és végigmértem. Piros ruha, vörös haj. Egyetlen pillantás elég volt, hogy tudjam, mit akar. Nem engem, hanem azt, amit a nevem jelent. És én is tudtam, mit akarok: egy gyors ürítést, aztán takarodjon.

– Hogy hívnak?

– Vera. Régóta akartam közeledni hozzád. Tetszel nekem nagyon.

Erőltetettnek tűnt a próbálkozása. A mosolya túl sokat akart egyszerre. Nem érdekelt. Használni akartam, aztán elfelejteni. Nem azért, mert különösebben bosszúságot keltett bennem, hanem mert semmit nem váltott ki belőlem.

Megindult felém.

– Állj meg ott, ahol vagy. – Felemeltem a kezem, mire megtorpant. – Irina elmondta, mire számíthatsz? Hogy mire vágyom?

– Igen. – Lesütötte a szemét.

– Akkor ne játssz előttem szentet. Ha ennyi, mehetsz is – intettem az ajtó felé.

Rám emelte a tekintetét. Megnyalta az ajkát.

– Mit parancsolsz? Bármit megteszek. A tiéd vagyok.

Elmosolyodtam.

– Csak erre az egy alkalomra kellesz. Nincs holnap. Megértetted?

Nem szerettem a finomkodást. Nem volt bennem türelem hozzá. A testem már jelezte, mire van szükségem: gyors levezetésre, és visszamehetek a munkához. A nő engedelmeskedett. Mozgása lassú volt, talán még kecsesnek is tűnhetett volna, ha lett volna bennem vágy az esztétikum iránt.

– Akkor ereszkedj négykézlábra, és könyörögj, hogy a szádba vehess.

Már csinálta is. Négykézláb indult felém, úgy riszálva a csípőjét, mintha ettől jobban érdekelne. Én csak elővettem a farkam, lassan húzogattam a bőrt rajta, és figyeltem.

– Kérlek, hadd kapjam be. Le akarlak szopni – mondta, és ettől végre megkeményedtem.

A hajába markoltam, és magamhoz rántottam. Durván megcsókoltam, majd a nyakára tettem az egyik kezem.

– Nyisd ki a szád – utasítottam. Amikor megtette, beleköptem.

Mindkét kezemmel megragadtam a haját, és rányomtam a farkamra. Mélyebben akartam, mint amit bírt. Öklendezett, fogazott is kicsit, de nem állt meg. Tetszett, hogy bírja. Pedig nem volt különösebben jó benne, de nem is vártam el sokat. Inkább csak azt akartam, hogy engedelmes legyen, és Vera ebben jeleskedett. Amikor végül eluntam a dolgot, felálltam, és a tükörfalhoz küldtem.

– Nézd őket. Ők nem látnak téged, de te igen – suttogtam a fülébe. – Most pucsíts, és tedd a kezed a falra.

Engedelmesen hajolt előre, a szűk ruha felcsúszott a csípőjére. Láttam, mennyire benedvesedett, és ez egy rövid, kaján mosolyt csalt az arcomra.

– Ne pofázz többet, hacsak nem kérdezlek. Most keményen meg leszel baszva.

Felhúztam az óvszert, aztán félretoltam a bugyiját, és a makkomat a csiklójához dörzsöltem, majd a bejárathoz. Nem siettem. Figyeltem, hogyan reagál, mennyire akarja, hogy irányítsam. Amikor már remegett az izgalomtól, hirtelen mozdulattal beléhatoltam. Felsikoltott, de a teste nem hazudott, minden izma rám szorult, és a nyögései nem fájdalmat, hanem élvezetet suttogtak.

Ezek a nők egyre egyformábbak voltak. Hangos volt, élvezte, amit csinálunk, de engem nem vitt magával. A kielégülés csak egy biológiai cél lett, semmi több.

Egyre vadabb tempót diktáltam, a tenyerem csattogott a fenekén, minden csapásnál erősebben. Előrehajoltam, befogtam a száját, és a másik kezemmel durván markoltam a mellét. A szoba megtelt a szex szagával és a testek cuppogó, csattogó hangjaival.

Tudta, hogy bármikor elmehetne. De nem akart. És én sem akartam, hogy most elmenjen. Még egy kicsit az enyém volt, teljesen.

Az üvegen túlra néztem. A tömeg hullámzott, a fények villogtak. És akkor megláttam őt, aki más volt, mint a többiek. Valami megmozdult bennem, és már nem Verára figyeltem többé.

Egy szőke nő, nem öltözött kihívóan, de pont ez tette veszélyesen vonzóvá. A szeme átszúrta a félhomályt. Nem nyúlt felém, de mégis húzott magához.

Az érzés hirtelen és kontrollálhatatlanul jött. Szégyen, vágy és düh keveréke. Váratlanul ért, és nem voltam rá felkészülve. A testem előbb reagált, mint az elmém. Teleélveztem az óvszert. Ez nem lehetett igaz, de mégis megtörtént.

Visszarántottam magam a valóságba. Kihúzódtam Vera testéből, lehúztam a gumit. A nő értetlenül nézett rám.

– A fogyasztásod a ház ajándéka. Ha bármi kell, fordulj az őrökhöz.

Szinte gépiesen beszéltem. A fejemben már csak egyetlen kép forgott, a szőke nő mosolya.

Ahogy Vera elhagyta a szobát, odaszóltam az egyik emberemnek:

– Hívd be Evezőst!

A gondolataim már sehol sem voltak az aktus után. Valami új kezdődött. Egy ismeretlen inger keltette érdeklődés, ami régen hiányzott. Ez a nő nem volt közönséges, és én megszerzem magamnak. Nem simult hozzá senkihez, sorra utasította vissza a férfiakat. Volt benne tartás, és ez a tartás égette a véremet. A tekintete hidegnek tűnt, de valahol mélyen mégis hívogatott. A bőröm alatt mocorgott a vágy, hogy megtörjem.

Az ajtó nyikordult, Evezős bedugta a fejét.

– Helló, főnök! Hívtál?

Bólintottam, és intettem, hogy jöjjön be.

– Arról a nőről mindent tudni akarok – mutattam a szőkére.

– Arról a szőkéről? – vigyorgott.

Egyetlen szótlan bólintásom elég volt.

– Meglesz – felelte, és azzal a sunyi, ügyes tolvaj vigyorral már indult is.

Zsebtolvaj volt, a legjobb, akit ismertem. Még engem is szórakoztatott néha, mennyire észrevétlenül dolgozott. Most is úgy követte a lányt, mint egy árnyék. A fények táncoltak a tánctér körül, én pedig figyeltem, ahogy Evezős egyetlen mozdulattal megszerzi a tárcát. A szívem hevesebben vert, amikor láttam, milyen könnyedén csúsztatja vissza a táskába. Senki sem vett észre semmit. A szám szegletében mosoly jelent meg. Pont ezért tartottam magam mellett.

Pár perc múlva visszajött az irodába, és nagy lazasággal a fotelba ült, félig lecsúszva, egyik kezét a karfára dobva.

– Na, mizu a szőkével, főni?

A gyomromban megfeszült az ideg, és a tekintetem elsötétült.

– Neked ahhoz semmi közöd. Tudd, hol a határ! – morogtam.

Azonnal felkapta a kezét.

– Jaj, bocsánat, csak kérdeztem. Tök hülye vagyok.

Ezzel az igaz kijelentéssel most megúszta.

– Dasha Sergejevna Belovának hívják. Huszonnégy éves, orvosnak tanul, ide jár Kalugába. Kazanban született, oda is van bejelentve. Akarod, hogy hozzak több infót róla? – kérdezte zavartalanul.

– Természetesen. Még tegnapra. Elmehetsz.

– Igenis, főnök – vigyorgott, aztán kiment.

Figyeltem utána, ahogy eltűnik az ajtón túl, majd újra a táncolók felé fordítottam a tekintetem. De a nőnek már nyoma sem volt. Egyetlen szóra koncentráltam, amit Evezős mondott.

Dasha.

Ízlelgettem a nevét, különös íze volt a számomra. Mint egy angyal, aki túl okos ahhoz, hogy a porban maradjon. A szám sarkában lassan vigyor kúszott fel. Meg fogom szerezni magamnak. Akár tetszik neki, akár nem.

Kezdődjön a játszma.

3. fejezet

Dasha

Teljesen kimerültem. A lábam ólomként húzta lefelé a testem, a derekam sajgott, és minden porcikám egyetlen dologra vágyott: hogy végre lezárjam ezt az iszonyúan hosszú, fárasztó napot. Pedig egy unalmas vasárnapra számítottam, de meglepően sokan jöttek be a kávézóba. Mostanra már csak egy fiatal pár maradt, akik az egyik bokszban ültek, teát szürcsöltek, és egymás tekintetébe temetkezve beszélgettek. Már az utolsó csepp energiám is kezdett elhagyni.

Tegnap este Gerivel és néhány ismerőssel elmentünk abba a klubba. Nekem semmi kedvem nem volt hozzá, sosem voltam az a bulizós típus. Ma és holnap is dolgozom, aztán pedig egyetemi óráim is lesznek. Felelősségteljes döntés lett volna otthon maradni, de Geri persze nem hagyta annyiban.

– Hé, ribi, ne csináld már! Az egy dolog, hogy nem pasizol, de hogy még a pia és egy kis tánc sem fér bele az életedbe néha? Tök olyan vagy, mint egy nyolcvanéves öregasszony – mondta vigyorogva.

Vasárnap úgysem szokott nagy forgalom lenni – ezzel győzködtem magam. Végül beadtam a derekam, velük tartottam. Azt viszont nem sejtettem, hogy ekkora pörgés lesz. Mostanra már bánom is kicsit, mert a testem tiltakozott a kialvatlanság ellen. De azt is tudtam: ha nem vállalok ennyi műszakot, nem tudnám fedezni a tandíjat és a kiadásaimat.

Vártam a zárást, mint a megváltást. Egy jó forró fürdő és az ágyam melege hívogatón lebegett a szemem előtt. Felpillantottam a bejárat felett lógó ódivatú, analóg órára. Huszonegy óra harminc perc. Fél óra volt még hátra. Mélyet sóhajtottam.

Aztán nyílt az ajtó, a csengő éles csilingelése megtörte az egyre mélyülő csendet.

– Ne már – mormoltam magamban, miközben fáradtan odafordultam. Újabb vendég zárás előtt fél órával. Tényleg?

Aztán megláttam őt.

Minden haragom és fáradtságom hirtelen elpárolgott.

A férfi egyszerűen lélegzetelállító volt. Nem, nem jóképű. Gyönyörű. Ezt a szót általában nem használják férfiakra, de más nem illett volna rá. A megjelenése uralta a helyiséget. Sugárzott belőle valami nyers, ösztönös magabiztosság. Körbenézett, keresett valakit, aztán megakadt rajtam a pillantása, és elindult felém, miközben én képtelen voltam levenni róla a szemem.

A járása határozott és férfias volt, mint egy ragadozóé, aki kiszemelte a zsákmányát.

Még levegőt venni is elfelejtettem.

Amikor odaért hozzám, egy kaján, féloldalas mosoly jelent meg az ajkán.

Istenem, azok az ajkak és a tökéletes, hófehér fogai. Csokoládébarna, igéző szeme mindentudón csillogott. Egy kicsit borostás volt, a haja barna, oldalt rövidre nyírva, felül kicsit hosszabb, mint aki gyakran beletúrt. Néhány ősz hajszál is megvillant a tincsek közt, ami csak még vonzóbbá tette.

Isten látja lelkem, vissza kellett fognom magam, nehogy hozzáérjek.

Soha nem voltam prűd vagy naiv, de ilyen hatással még egyetlen férfi sem volt rám. Ezelőtt csak romantikus regényekben olvastam ezt, és sosem gondoltam, hogy velem is megtörténhet.

– Kérhetek egy kávét? – szólalt meg.

A hangja mély volt, karcos, selymes, és egyenesen libabőrös lettem tőle.

– Te… tessék? – kérdeztem vissza kábán.

– Egy kávét kértem. Vagy még tovább fog bámulni?

Megint elmosolyodott. Azzal a pillantással illetett, mint aki pontosan tudta, mit vált ki belőlem.

– Elnézést, persze – rebegtem zavartan, és a kávéfőző felé nyúltam, de aztán visszahúztam a kezem. Milyen kávét akar egyáltalán?

Dasha, szedd már össze magad! Nem egy súlycsoportban játszotok. Tudtam magamról, hogy nem vagyok csúnya, de ez a férfi egy isten volt. A sötétkék öltönye tökéletesen simult rá, minden bizonnyal méretre szabott darab volt. Legalább fél évi fizetésembe került volna. Ez a típusú férfi pontosan tudja, mit akar, amit mindig meg is kap.

– Milyen kávét adhatok? – Már valamivel biztosabban csengett a hangom.

– Egy feketét, tej és cukor nélkül.

Összevonta a szemöldökét, és végigmért. Lassan, alulról felfelé. A tekintete elidőzött néhány ponton, mintha átlátott volna a ruhámon. Zavaromban szinte megsemmisültem.

Elfordultam, a kávéfőzőhöz nyúltam, miközben remegett a kezem.

Nyugi, Dasha! Ő is csak egy ember.

Belenyúltam a zsebembe, és az apámtól kapott arany zsebórát simogattam. A mozdulat megnyugtatott.

Miután elkészült a kávé, elé tettem. Az ujjai finoman hozzáértek az enyémhez. A testem egyetlen bizsergő masszává vált. Kívántam őt, amit megérzett. Elhúztam a kezem, próbáltam visszanyerni az önuralmam. Ő viszont le sem vette a szemét a dekoltázsomról.

– Köszönöm, Dasha – mondta.

A nevem a szájából tökéletesen csengett. Teljesen elolvadtam tőle.

Várjunk csak, honnan tudja a nevem?

Gyanakvón néztem rá.

Ő áthajolt a pulton, az ujjával finoman a bal mellemen lévő névkitűzőre bökött. Ugyanakkor barna szeme a mellkasomon időzött, és akkorát nyelt, hogy tisztán hallottam. Megdermedtem. Mozdulni sem tudtam. Menekülnöm kellett volna, de a lábam a földbe gyökerezett. A mellbimbóm mereven feszült az anyagnak, és a légzésem is kimaradt. Amikor végre vettem egy mély levegőt, az illata: cédrus, enyhe dohányfüsttel, elárasztotta az orromat. Csukott szemmel élveztem ki.

Túl sok… ez már tényleg sok.

Megfordultam, és szó szerint elmenekültem a csapóajtón keresztül, a konyha biztonságába. Még mindig magamon éreztem a tekintetét. Mélyet lélegeztem, ki-be. Aztán ostobának éreztem magam, hogy elbújtam. Vissza kell mennem, nem lehetek ennyire lebénulva mellette.

Viszont mire visszaértem, már nem volt ott.

Csalódottan vettem tudomásul, hogy eltűnt a szexi vendég. Felvettem az üres csészét, és akkor megláttam a szalvétát és az irracionálisan sok pénzt.

,,Eljönne velem vacsorázni? M.”

Ez állt rajta, és alatta egy telefonszám.

Ez kész! Nem elég, hogy nevetségesen sok pénzt hagyott itt egy kávéért, de még azt is feltételezi, hogy majd fel fogom hívni. Beképzelt, arrogáns… Ugyanakkor imponált. Régimódi vagyok. Szeretem, ha a férfi hív el randevúzni. Mit jelenthet az az M? Maxim? Mikhail? Egyik sem illett hozzá.

Húsz perccel később, miután végre bezártam, a szalvétát a kukába hajítottam, aminek semmi jelentősége nem volt, mert a számot már úgyis kívülről tudtam.

Hazafelé sétáltam, miközben elővettem a telefonom, és tárcsáztam Gerit.

Két csörgés után beleszólt:

– Hé, csajszi! Végeztél?

Elmosolyodtam Geri hangjától.

– Annyian voltak, leszakad a lábam – nyafogtam, kissé elnyújtottam a szavakat.

– Jól van már, ne hisztizz! Te is jól érezted magad tegnap. Kár lett volna kihagyni.

– Oké, igaz. Még jó, hogy nem lakom messze. Te mit csinálsz? Hol vagy?

– Egy barátomnál. Lassan vissza is kell mennem hozzá. Holnap átmegyek, és beszélünk.

– Egy barátodnál, mi? – vigyorogtam.

– Ismersz – kacagott fel ő is.

Miután letettük a telefont, továbbsétáltam. El akartam mondani neki, milyen különös találkozás esett meg velem azzal a férfival, akinek a puszta gondolata is perzselően végigfutott a bőröm alatt, de elhatároztam, hogy megvárom a holnapot, és szemtől szemben mesélem el.

A levegő hűvös volt, mégis megcirógatta az arcomat, miközben elsétáltam a kerítésként szolgáló, félig a földbe ásott autógumik mellett. Az utcai lámpák borostyánsárga fényében is élénken ragyogtak a festett motívumok: vadító zöld, tüzes piros, napsárga és kobaltkék foltok, csíkok, pöttyök. Gyermeki öröm suhant át rajtam, valahányszor rájuk néztem. Ezek a színek makacsul emlékeztettek arra, hogy a világ nem pusztán beton és a szürke ötven árnyalata.

A bejárati kapu – természetesen – megint tárva-nyitva várt. Mióta ideköltöztem, a zár csupán dísz volt: két éve már, mégsem sikerült rávenni a házmestert, hogy megjavíttassa. A lakótelepi toronyház homlokzata kiterjedt a fejem felett, galambszürke és fáradt; a homokra emlékeztető beton repedéseiben apró fűcsomók kapaszkodtak az életbe. Éppen ez a lepusztultság tette lehetővé, hogy megfizethessem a bérleti díjat. Néha hálás voltam a romlásnak.

Nem kellett lépcsőznöm: a földszinten laktam, így legalább közelebb maradtam a meneküléshez. Beléptem, kulcs fordult a zárban, és a megszokott kattogás olyan biztonságot adott, amit emberi érintés rég nem. Lehajtottam a fejem, behunytam a szemem, és nagyot kortyoltam a levegőből. Párás bergamotttea, régi könyvek és frissen mosott ágynemű finom illata töltötte meg a mellkasomat. Otthon. Lerúgtam a cipőmet, a talpam alatt kellemesen fodrozódott a kócos szőnyeg, majd a kabátomat a falnak támaszkodó fogasra akasztottam. Felkapcsoltam a villanyt, a félhomályában zúgott a hűtő, egy pillanatra úgy éreztem, a magány hangja halkan dúdol bennem.

Gerin kívül nem maradt senkim. Apám régen elhagyott, akinek az emléke csupán egy fakó arany zsebórában élt, amit időnként a tenyeremben forgattam. Anyám lelkében harag és ingoványos félelem kavargott. Kora gyermekkoromban megtanultam, hogy óvatosan kell lépkednem a hangulatai közt, nehogy elsüllyedjek.

A konyhába mentem – inkább alkov volt, semmint szoba –, és chilipehellyel meghintett rámenlevest főztem. Amíg a víz sistergett, a múlt, mint valami makacs árnyék, belekapaszkodott a gondolataimba.

Tizenöt évvel korábban

Iskolatáska a vállamon, a füzetek és az ötösökkel teli dolgozatok büszkén zizegtek. Az őszi napfény csíkokat táncoltatott a folyosó zöld linóleumán. Akkor még hittem, hogy ha tökéletes jegyekkel térek haza, anyám ölében menedéket találok. Ő a ,,kis szőke angyalának” hívott; a becenév cukormázként fedte el a mögötte rejtőző elváráshullámokat.

– Dasha, angyalkám, gyere ide szépen – szólt ki a szalonból. A hangja selymes volt, de én már éreztem a rejtett szálkát benne.

Megálltam a tükörnél: csipkés, fodros blúzom hófehéren feszült a vállamon, a szoknyám egyenes vonalban simult a combomra. Felsóhajtottam, mert mindent a helyén éreztem, és csak ezután léptem be.

Anyám ragyogó szépség volt, karamellszín hajába rejtett aranyfényekkel; akármelyik magazin címlapjára beillett volna. A boldogság mégsem csillant meg sosem a tekintetében – csak az elvárás és a csalódottság lassú, felhős kavarodása.

– Na, mi volt az iskolában? Mutasd a táskád! – A hangja egyszerre dalolt és csattant. A szívem önkéntelenül szaporábban vert. Kibontottam a cipzárt, felé nyújtottam a dolgozatokat, és már nyitottam a számat, hogy felsoroljam büszkén az ötöseimet, de egyetlen intéssel elnémított.

– Csitt, angyalkám, mik ezek a rajzok? – A tenyeréből kihullott pár összegyűrt lap. Szendergő tengerpartot, apró homokvárat és a mosolygós anyukámat rajzoltam rá, a karjában velem. A ceruza vonalai most bűnjelként meredtek felém.

Szorosan lehunytam a szemem. A lábujjamtól a fejem búbjáig égetett a bűntudat. Megint kudarcot vallottam.

– Kérdeztelek, kisasszony! – A hangja jéghideg volt, akár a novemberi szél. – Minek rajzoltál, te léha teremtés? A firkáid elterelik a figyelmedet. Tanulj, tanulj, tanulj! Csak ez a dolgod.

A hang pergő ostorként csattant, és anyám vérben forgó szemmel tépte szét a rajzokat. Mint egy vadállat a zsákmányt, úgy marcangolta a füzeteket is. A papír hópelyhekként szállt a nappali levegőjében, aztán a földre hullott.

– Addig nem jössz ki a szobádból, míg mindent újra le nem írsz. Értve vagyok? – üvöltötte.

– Bocsánat… – csúszott ki belőlem, hápogó szipogás kíséretében. Anyám végül felsóhajtott, mint amikor a vihar után felderül az ég.

– Na, gyere, ölelj meg, te kis nebáncsvirág – suttogta. A karjába zuhantam, miközben a zokogás rázta a vállamat.

– Nekem nehéz, de neked jó dolgod van – sóhajtotta.

Feltételhez kötött bocsánata olyan volt, mint a felhők mögül előbukkanó nap, ami azonnal vissza is húzódik.

Az a hétvége az újraírás csontig hatoló monotóniájában telt. A grafitpor fekete hegeket rajzolt az ujjaimra, miközben az önértékelésem réseibe süppedt a szégyen.

A víz sistergése térített vissza a jelenbe. Az instant tésztára kanalaztam a levest, és a pára aranykoronát vont a lámpabúra köré. Fáradtan nyúltam a kanálért, de aztán inkább hagytam kihűlni a vacsorát. A múlt karmolin függönyként borult rám: átlátszó volt, mégis fojtogatott.

Erőtlenül vetkőztem pizsamára. Az ágyam nyikorgott, ahogy rádőltem, miközben úgy ölelt magához, mint egy megértő barát, aki nem kérdez semmit, csak úgy van. A sötétségben a panel vastag falai még inkább magányt zengtek, de legalább a sajátom volt ez a magány.

Mielőtt az álom végleg lezárta a szemhéjamat, még egyszer felderengett bennem az esti találkozás, és a szívem mélyén, ott, ahol az összetépett rajzok titkos színei ma is élnek, fellobbant egy csendes, makacs remény, hogy egyszer talán tényleg hazatalálok valakihez.

– Na, mesélj, csajszi! – Geri hangja játékosan csengett, ahogy helyet foglalt az apró, kétszemélyes étkezőasztalnál. Felé fordultam, és akaratlanul is eltátottam a számat.

– Honnan tudod, hogy lenne bármi, amit elmesélhetnék?

Geri szeme sarkában ravasz mosoly bujkált, ahogy rám nézett.

– A legjobb barid vagyok, cicám. Ismerlek, mint a tenyeremet.

Lehunytam a szemem, és mély levegőt vettem. Ő tényleg ismert. Talán jobban is, mint szerettem volna. A tenyerembe fogtam a zsebórát, miközben elmeséltem a találkozásomat azzal a férfival, M-mel, még azt is, hogy egy szalvétára írta fel a telefonszámát. Geri végighallgatott. Persze gondosan kihagytam azokat a részeket, amikor elgyengültem a jelenlétében, vagy amikor végigfutott rajtam a vágy.

– Tudni akarom, mennyire nézett ki jól – szólalt meg Geri, miközben kíváncsian előrehajolt.

A farmerzsebembe tettem az órát, aztán elkészítettem a rántottát, amit gyors mozdulatokkal két tányérra osztottam. Az egyiket Geri elé tettem, és leültem vele szemben.

– Jól nézett ki – feleltem vállat vonva, szinte már-már közömbösen, majd enni kezdtem.

– Csak ennyi? Ne szórakozz! Itt többről van szó – legyintett felém, majd hirtelen közelebb hajolt. A tekintete egyszerre volt játékos és átható. – Engem nem vágsz át, kislány! Ennyire még soha senkiért nem voltál oda. Látom a szemedben. Csillog, ha róla beszélsz, még ha nem is mondasz ki mindent. Mellesleg megint azt az órát szorongattad. Mindig így teszel, amikor feszült vagy.

Megdermedtem. A villám megállt félúton a tányér és a szám között. Geri belém látott, mint mindig. Egy nyitott könyv vagyok a számára.

Felállt, elegánsan odasétált a mosogatóhoz, elöblítette a reggeli kávésbögrét, majd teát töltött bele, aztán tetőtől talpig végigmért, és végül teátrálisan csípőre tette a kezét.

Szerettem Gerit, néha viszont az őszintesége és a direktsége az idegeimre ment.

– Jó, akkor rohadt jól nézett ki – adtam meg magam végül, és felnéztem a plafonra. – Tessék, boldog vagy? Valószínűleg már rég elfelejtette, hogy megadta a számát. Vagy talán várt egy darabig, aztán továbbállt valakihez, aki nem gondolkodik ennyit, mint én.

Amint kimondtam, meg is bántam. A szavaim szúrósan csengtek vissza a fülemben, magam ellen fordultam volna velük. Gyorsan felpattantam, és a mosogatóhoz léptem, hogy elmossam a tányérom. Nem akartam, hogy Geri bármit is észrevegyen rajtam. Én magam sem értettem pontosan, mi kavargott bennem: csalódottság, düh, sóvárgás?

A mozdulatok megnyugtattak, a tányérról is mintha a gondolataimat sikáltam volna le.

– Ne viccelj már. Néztél mostanában tükörbe? Egy dög vagy, kisanyám! Igaz, hogy ezekkel a hülye, unalmas ruhákkal sokat rontasz az összhatáson, de még így is süt rólad, hogy van benned valami. – kacsintott rám. – Én is látom. Értem, hogy miért nem hívtad fel, hiszen nem vagy az a típus. De ha tényleg olyan jó pasi, mint mondod, én a helyedben nem hezitálnék, hanem rárepülnék.

Geri meleg volt, de ettől függetlenül mindig jólestek a bókjai. Nem volt bennük más szándék, csak tiszta szeretet.

– Ki kéne öltöznöd, hátha ma is eljön hozzád.

– Tudom, hogy te szívesebben látnál engem valami kihívóbb cuccban – pillantottam végig magamon. – De nekem ez a farmer-póló-sportcipő kombó tökéletesen megfelel. És ami fontos: kényelmes.

Geri a szemét forgatta, majd drámaian végigmérte magát, megfordult, és a fenekét riszálva megpördült a tengelye körül.

– Jaj, kislány, még én is jobban öltözködöm.

Kitört belőlem a nevetés. Mindig is imádtam, hogy ennyire önazonos, és hogy bármilyen helyzetet képes volt feldobni. Valóban nagyon jól nézett ki. Körülbelül öt centivel volt magasabb nálam, formás, de szálkásan sportos teste volt, láthatóan figyelt magára. Szőke haja rendezett, kék szeme pedig szinte világított. Férfias, szögletes arcvonásait valószínűleg aznap reggel borotválta meg. Egy sötétkék inget viselt, amit könyékig felgyűrt, egy egyszerű, mégis elegáns farmerrel és cipővel. Határozott kisugárzása volt, de engem sosem vonzott úgy, mint egy férfi. Geri számomra egy kedves barátnő volt, csak épp férfi testben.

– Hm, tényleg helyes vagy. Hova készülsz?

– Ha már így rákérdeztél. – Megrebegtette a szempilláit, mintha valami romantikus vígjáték jelenetében lennénk. – Randim lesz egy szállodatulajdonossal. Gazdag, jóképű, és Richárdnak hívják. Remélem, nem gyulladok ki mellette – legyezgette magát mindkét kezével, mint akinek már most is melege lenne tőle.

Nevettünk. Sosem volt nehéz vele nevetni, és ez most is jólesett. A nevetésem mögött azonban volt valami más is: egy apró, szúró érzés, irigység talán, hogy neki több élménye van a szerelemben, a vágyban, mint nekem. De aztán elhessegettem ezt az érzést, mint egy bosszantó szúnyogot, és inkább vele örültem.

– Na, aztán majd mindent részletesen elmesélsz, de most indulnom kell, különben lekésem az első órát.

Gyorsan összekészültem, Geri pedig még mindig vigyorogva igazgatta az ingét a tükör előtt. Aztán együtt léptünk ki az ajtón.

A reggel friss volt, a nap sugarai aranyosan csillantak meg a járda repedéseiben. A levegőben kávé és frissen sült péksütemények illata lebegett valahonnan a közelből. Mielőtt egyáltalán elindulhattam volna, Geri játékosan felkapott az ölébe, és megpördült velem. Felnevettem, ő pedig boldogan forgatott tovább. Olyan pillanat volt ez, amiben nem létezett más, csak a könnyedség. Egy rövid, tiszta öröm.

Végül elköszöntünk egymástól, ő randevúzni sietett, én pedig vissza a hétköznapokba.

Az egyetem nem volt messze, húsz perc gyaloglás után odaértem. Ahogy megálltam az épület előtt, automatikusan felnéztem a jól ismert homlokzatra. Már az utolsó évemet töltöttem az orvosin. Elvileg ez volt az utolsó akadály a ,,biztos jövő” felé, mégis, valahányszor elgondolkodtam, mélyen legbelül éreztem, hogy ez az út nem az enyém. Inkább az anyám álma volt. Ő választotta nekem. Ő akarta, hogy orvos legyek, és miután végre kiszabadultam a befolyása alól, nem találtam más fogódzót. A világ túl nagy és túl zajos volt. Én pedig csak sodródtam tovább az árral.

Besétáltam az épületbe a megszokott folyosókon át, majd beültem az órára. Ahogy helyet foglaltam, megint mellém telepedett az a srác – Artur. Jóképű volt, az biztos. Zöld szeme mély, smaragd árnyalatú, de nem olyan sötét és elmerülős, mint az övé. M szemének csokoládés árnyalata teljesen más volt. Nem volt benne hidegség, csak végtelen intenzitás.

Arturnak finom borostája volt – épp csak annyi, hogy látszódjon –, amíg M arcát már-már karcolta a sűrű, férfias borosta. Artur haja rövid és világos volt, szőke, minden melegség nélkül. M haja viszont barna, fényes és kissé hullámos. Egy ilyen hajba szívesen túrtam volna bele az ujjaimmal, az érintése is elég lenne, hogy biztonságban érezzem magam.

– Na jó, elég Dasha a képzelődésből – mormoltam magam elé halkan, kissé idegesen, miközben próbáltam visszazökkenni a valóságba. – Mit is kérdeztél? – fordultam Artur felé, akinek halvány mosoly jelent meg az arcán. Kedves volt. De nem az a fajta mosoly, amitől elvesztettem volna a józan eszem. Nem úgy, mint M esetében.

– Eljönnél velem valamikor moziba?

Itt volt ez a kedves srác, aki érdeklődést mutatott irántam. Aki normálisnak tűnt. Helyes volt, figyelmes. Meg kellett volna ragadnom az alkalmat. Csak hát nem éreztem azt a bizonyos szikrát. Mellettem ült, de mégsem mozdított meg bennem semmit.

M nem csak szikra volt. Tűz. Lángolás. Égés.

Becsuktam a szemem, próbáltam eltüntetni az arcát az emlékeimből. Aztán kinyitottam, és belenéztem Artur reménykedő, zöld szemébe.

– Igen, nagyon szívesen – mondtam végül egy halvány, udvarias mosollyal, ami azonban nem volt őszinte. Ő viszont felderült, mint egy kisfiú, aki megkapta a hőn áhított játékot. A szívem összeszorult.

A francba, nem kellene hitegetnem. Ha már az elején nem érzem, akkor mit várok tőle később? De aztán eszembe jutott, hogy olyan rég voltam férfival. Talán csak időre van szükségem. Talán ha jobban megismerem.

Valahol mélyen tudtam, hogy hazudok magamnak.

– Szombaton érted megyek. Jó?

– Rendben – bólintottam, és telefonszámot cseréltünk. Üzenetben megírtam neki a címem. Artur még kacsintott egyet, ahogy elbúcsúzott.

4. fejezet

Dasha

Na nem számoltam a napokat, de már öt nap eltelt, mióta M megjelent. Az a gyönyörű férfi viharként jött, és felkavarta a világom.

Ahogy beléptem a munkahelyemre, a Staroye Kafe kávézóba, mély levegőt vettem. A hely meleg illata körülölelt: frissen őrölt kávé, fahéj és a sütőből kiszabaduló tésztaédes aroma. Felvettem a műszakot, aztán beálltam a pult mögé.

Geri szinte azonnal felbukkant. Két hatalmas puszit nyomott az arcomra, amitől elnevettem magam.

– A szokásosat, Geri?

– Ühüm – bólintott, és én már készítettem is neki a kedvenc teáját, majd letettem elé.

– Izgulsz az esti randi miatt?

– Cseppet sem. Ő nem… – kezdtem volna, de Geri befejezte.

– Nem M – mondta ki helyettem, és én csak szomorúan néztem rá.

– Próbáld meg, aztán ha mégsem mozgat meg, nem kell folytatni. Max. megnéztél egy jó filmet, és kész – vont vállat.

Elindultam az egyik bokszhoz, ahol már jeleztek, hogy fizetnének. Amikor visszatértem, elgondolkozva mondtam:

– A te szádból ez olyan egyszerűen hangzik.

– Mert az is, drágám – kacsintott, majd kiitta a teáját, és fizetett. Aztán hozzám lépett, megölelt, puszit nyomott az arcomra, és halkan a fülembe súgta: – Ne bonyolíts mindent túl.

Ebben a pillanatban megszólalt az ajtó feletti kis csengő. Mindketten odafordultunk. A levegő megfagyott.

Elakadt a lélegzetem.

Geri is dermedten bámulta a bejáratot. Ő is felismerte. A férfit. M-et. A híres M-et.

A világ megszűnt létezni. Minden zaj elhalkult. Csak őt láttam, ahogy egyenesen felém tart. A mellkasom hevesen emelkedett-süllyedt.

– Akkor én megyek – motyogta Geri, és már indult is az ajtó felé.

Ahogy M végignézett Gerin, a pillantása olyan dühös volt, hogy ha ölni lehetett volna a szemével, Geri már nem élne.

– Evezős nem végzett valami jó munkát. Azt mondta, nincs senkije – sziszegte.

A gondolat belém hasított. Ki ez az ember? Honnan tud rólam ilyeneket?

Geri visszanézett rám az ajtóból, tátogva mondta: ,,Kurva jól néz ki!” Közben legyezgette magát, aztán eltűnt.

M túl közel állt meg előttem, amitől zavarba jöttem. Megszólaltam, hogy eltereljem a figyelmem:

– Szia! Mit hozhatok?

Behunyta a szemét. Az arcom lángolt.

– Ez a pasid? – kérdezte, és az ajtó irányába bökött az állával.

Miért kérdezi ezt? Mit gondol, ki ő nekem, hogy számonkér?

– Szóval emiatt a kis féreg miatt nem hívtál fel?

A zavart harag váltotta fel bennem.

– Megkérem, hogy rendeljen valamit, vagy távozzon. A magánéletemhez semmi köze!

De ő még közelebb lépett. Már alig lélegzetnyi távolság választott el tőle. Fel kellett néznem rá, hogy a szemébe nézhessek. Ijesztően közel volt, túl közel. A levegő megfeszült körülöttünk. A cédrusos parfümje, az illata elborított. Egyszerre féltem és vágytam rá.

Hátráltam, de követte minden lépésemet. Végül a bárpultnak ütköztem. Két kezét a pult szélére tette, így csapdába estem.

Forró lehelete megcsapta az arcomat. Mentol és dohány. Miért tetszett ez is?

– Nem ment meg senki, bébi. Kérdeztem valamit, válaszolj! – súgta.