Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

Három hónappal később

Hadházi Anita

Könnyűszív

© Hadházi Anita, 2024

Szerkesztette: Róbert Katalin

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Stúdió – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerző Facebook-oldala:

https://www.facebook.com/hadhazianitairo

Szerző Insta-oldala:

https://www.instagram.com/hadhazianita/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2024

epub ISBN: 9786156624505

mobi ISBN: 9786156624512

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„Ó, Brighton! Brighton! Micsoda helye vagy te a szerelemnek, a szabadságnak és a sós víznek.” – [*]

Samuel Beazley

*  A szerző saját fordítása

1. fejezet

Berryton, 1819. december

Charles úgy állt az anyja betegszobájának ajtaja előtt, mint egy halálraítélt a Newgate udvarán. Nem érezte Northfield kőfalainak ősi biztonságát, meleg kandallótüzét, meg se látta a hall lazacszín, francia papírtapétáját, a tölgyfalépcső babérral, fenyővel, fagyönggyel díszített korlátját. Szürke függönyt vont köré a fájdalom, a gyász, szinte érezte, ahogy beköltözik az elmúlás, hogy átvegye anyja helyét a szívében. Charles mellkasa összeszorult, súlyosnak érezte a levegőt, mintha hamut lélegezne. Futni akart, el innen, minél messzebb. Talán akkor nem fáj majd annyira…

Akkor is ezt tette, amikor az apja meghalt. Személyesen ugyan nem volt jelen, Londonban tartózkodott, csak ott kapta kézhez anyja levelét.

Nehéz szívvel írom neked, drága fiam, hogy édesapád tegnap éjjel elhunyt. Még szeme előtt voltak a betűk… A toll túlszaladt, megfolyt a tinta a papíron. Alig tudta elolvasni a sorokat. Elképzelte anyja könnyáztatta arcát, remegő kezét. Lehetetlen! Az apja erős volt, mint egy felföldi bika, kemény, mint a gránit.

Charles összegyűrte a levelet, a kandallótűzbe dobta, majd kirontott a szobából. Átfutott a hallon, ki az utcára. Járókelők siettek el mellette, hintók csattogtak el az úton port kavarva fel maguk után. Ügyvédek, orvosok, kereskedők hada. Charles megszokta a londoni tülekedést, szerette ezt a zsúfolt környéket, de most az egyszer csendre vágyott.

Végigrohant a Bedford Street nyüzsgő forgatagán, átvágott a Strandon, majd végigsietett a Buckingham Streeten, le a Temze partjára. A York Watergate épületének fehér kőoszlopai némán hívogatták. Megtorpant, az egyik oszlopnak dőlt, és megvárta, amíg a lélegzete megnyugszik kissé, majd lesétált a lépcsőn. A Temze partjának sáros homokjában találta magát. Léptei recsegve megsüllyedtek, ahogy közelített a vízhez. A folyó ezen a szakaszon széles ívben kanyarodott, a part közelében csónakok himbálóztak. Charles a túlpartra emelte a tekintetét. Állkapcsa megfeszült, remegve szívta be a Temze hűvös páráját. Az apjára gondolt, és arra, hogy soha nem volt és most már soha nem lesz a viszonyuk rendben.

„Oliver különb, benne van erő és kitartás. A jég hátán is megélne, míg te…” Ennél a résznél az apja mindig szünetet tartott. Mindig. Charles gyűlölte ezért, jobban gyűlölte ezért a csendért, mint a szavakért, amiket kimondott. Ez a csend az elharapott megvetés csendje volt. Az apja lekicsinyelte, de úriember lévén derogált volna, ha nyíltan kimondja. Egy férfi nem mutatkozik gyengének. Soha. Apja csettintett a nyelvével. Charles tudta, mi következik, a végső csapás, mintha egy rája farkának tüskéi marnának belé. „Szerencse, hogy te vagy az elsőszülött, különben semmire sem vinnéd.”

Charles mellkasát düh szorította, és talán még valami… Csalódottság. Soha nem volt és már soha nem lesz a viszonyuk rendben. Elöntötte a szégyen, mert nem az apját gyászolta, hanem egy álomképet, amit gyerekkora óta dédelgetett. Egy nevetséges, kínzó fantáziát arról, hogy az apja egyszer majd megismeri, megszereti és végre igazi apa-fiú kapcsolat lehet az övék.

Charles most itt állt a folyosón, három évvel azután, hogy az apja elment. Mélyet sóhajtott. Ismét beköltözött Northfieldbe a halál. Ezúttal nem a messzi Londonban találta meg a hír. Itt van, az anyja házában. Vele akart lenni, ameddig még megteheti. Talán órái vannak hátra, vagy csak percek? Megremegett. Küszködve lélegzett, a folyosó fagyos levegője égette a torkát.

Az anyja évek óta betegeskedett, az utóbbi hetekben egyre hevesebb rohamok kínozták, Charlest mégis váratlanul érte Oliver diagnózisa.

Ez az utolsó.

Hát ilyen érzés, amikor a szívből ellobban a remény? Amikor elárvul a lélek?

Az ajtó kinyílt, Oliver lépett elé. Tekintete komor volt, kimerült. Charles nem számított jó hírekre, de öccse elgyötört arcának láttán igazán elszorult a torka.

– Hogy van?

– Egyre gyengébb, alig érzem a pulzusát.

– Nem lehet rajta segí…

Oliver mélyet sóhajtott és mintha a fejét rázta volna.

– Az előbb újabb rohama volt. Epe… – mondta ki a szót olyan gyűlölettel, mintha egy keserű falatot forgatna a szájában.

Charles nyelt egyet.

– Bemegyek hozzá.

Oliver bólintott, majd átölelte bátyját. Charles csak állt mozdulatlanul, majd esetlenül vállon veregette az öccsét. Aztán meglátta a szemében csillogó könnyet. Elfordult, megköszörülte a torkát, de nem szólalt meg, a kilincs után nyúlt és benyitott.

A szoba fülledt levegője fullasztón körbefonta, de nem torpant meg, az ágyhoz sietett.

Az anyja elemelte fejét a párnáról.

– Ne erőlködjék, anyám! – szólt Charles lágy hangon.

Mrs. Doyle visszahanyatlott, keze aprót mozdult. Charles pár pillanatig nézte a feldagadt, erőtlen ujjakat, a lilás kézhátat. Valaha e kéz egyetlen érintése képes volt ezernyi rosszat elsimítani.

Charles a tenyerébe fogta, anyja bőre hideg volt és száraz, mint a nád.

– Anyám!

– Ne… Most ne… – Anyja hangja sóhajba fulladt. – Beszédem van veled. Valamiről, ami nagyon fontos.

Mrs. Doyle mély, reszkető lélegzetet vett, aztán újra megszólalt.

– Nem bírom nézni. Belesajdul a szívem… Nem vagy boldog.

Charles szeme kikerekedett, a mellkasa elszorult. A gyanú úgy kúszott be a gondolataiba, mint ahogy a dagály hullámai ellepik az öblöt.

– Epekedsz…

– Mégis ki után, mama?

Mrs. Doyle halkan felnyögött.

– Charles… Kérlek!

– Nem tudom, kire gondol…

– Erre most nincs erőm… Nincs időm sem.

Charles nagyot nyelt. Brighton. Soha nem beszéltek arról a nyárról.

– Nem epekedek, mama!

– Senki más, de én láttam. Látom, érzem, hogy még mindig szereted.

– Sosem szerettem, hisz tudja…

Az asszony fáradtan bólintott.

– Kisfiam…

Charles zavartan nézett félre. Caroline Ansley-vel barátok voltak, majd szerelmesek. Az a brightoni nyár… Öt éve már. Feleségül kérte Caroline-t, de aztán minden, minden kudarcba fulladt. Charles nagyot nyelt. Az anyja jól tudja, hogy mi történt. Miért hozza fel most ezt az ezeréves történetet?

– Pihenned kellene.

Mrs. Doyle mély levegőt vett, mintha utoljára erőt gyűjtött volna, majd akadozva, sípolva kifújta. Ajka megrándult, lehunyta a szemét. Charles összerezzent, majd az izmai elernyedtek, amikor anyja újra ránézett, ezúttal fátyolos tekintettel.

– Az apád nem ismert téged. A világ minden boldogságát megérdemled, fiam, kérlek, ígérd meg… Ígérd meg, hogy megpróbálod. Hogy másodjára nem menekülsz el.

Harmadjára, helyesbített Charles gondolatban. Elvégre az apja halála után szabadon cselekedhetett, de ő egyszerűen nem mert Caroline elé állni.

– Anyám, kimeríted magad. – Charles az ágy melletti asztalra pillantott, amin üvegcsék, poharak sorakoztak. – Töltsek neked egy kevés cherryt pár csepp laudánummal?

Mrs. Doyle megmozdította a fejét, amit Charles elutasításnak értelmezett.

– Rendben, ahogy óhajtod.

Pár pillanatig csak Mrs. Doyle szuszogását lehetett hallani, majd az asszony reszketeg kezével Charles arcához nyúlt, és lágyan a tenyerébe fogta.

– Kérlek, ne hazudj tovább magadnak. Ne hazudj Caroline-nak. Az a szerelem egyszerűen nem tűnhetett el nyom nélkül. Oliver révbe ért, és nem halhatok meg addig, amíg meg nem ígéred, hogy nem zárkózol el többé a boldogságod elől.

Charlest megrendítették anyja szavai, a könnyeivel küzdött, de visszanyelte őket. Az asszony kezét az ágyra simította.

– Ne aggódjon anyám, megéri még, hogy egy tucat unokája csimpaszkodik a nyakába. Megígérem, hogy legalább néhány az enyém lesz közülük, és vidáman kergetőzünk majd a tó körül a parkban.

Mrs. Doyle elmosolyodott.

– Lágy nyári szellőként ölellek, a nap sugaraival vigyázlak majd titeket. – Lehunyta a szemét. – Gyönyörű kép. Szebbet nem is vihetnék magammal.

2. fejezet

Berryton, 1820. június

Az ametisztgyűrű megcsillant Sophie csipkekesztyűs ujján, ahogy egy utolsót intett, majd behúzta a kezét a hintó ablakán. A kocsis kurjantott, a lovak megindultak és mire Caroline észbe kapott, Mr. Oliver Doyle vadonatúj, mohazöldre lakkozott hintaja kigördült Plumbury Park kapuján.

Caroline a ház előtt állt, és nézte, amint barátai eltűnnek a szeme elől. Leengedte a kezét és nagyot sóhajtott. Örült a boldogságuknak, örült, hogy Oliver követi az álmát, és sebészetet tanul, mégis szomorúság szorította a mellkasát. Mihez kezd most, hogy Sophie-ék hosszú hónapokra, talán évekre Edinburgh-ba költöztek?

A virágporízű júniusi levegőt elfújta a hirtelen feltámadt szél. A fülemülék elhallgattak, csak a méhek zizegetek körülötte nyugtalanul.

Caroline egyedül érezte magát.

Pedig nem magányos. De nem ám! Menyasszony.

A holnapi Istentiszteleten kihirdetik, és akár három hét múlva egybe is kelhetnek Mr. Smithszel. Joshuával, suttogta maga elé félénk élvezettel a szavakat. A férfi gondolatára hirtelen túl melegnek tűnt a rozsdabarna spencerkabátkája. Megigazította búzavirágokkal díszített szalmakalapját, lesimította éjkék vászonruháját, majd elindult a parkon át a faluba vezető ösvényen.

A park végében, a patakparton állt az intéző háza, amit Sophie gondosan felújíttatott, amikor Joshua az előző ősszel megérkezett. Caroline elmosolyodott, ahogy meglátta a bájos, nádfedeles épületet. Három hét és itt élnek majd, együtt. Micsoda boldogság lesz megízlelni a házaséletet! Még Sophie-t is kikérdezte a tapasztalatairól. A nő szemérmes és rendkívül szűkszavú volt, ha erre terelődött a szó, de Caroline barátnéja elégedett mosolyából és pirulásából arra következtetett, hogy ami rá vár, élete leggyönyörűbb szakaszának ígérkezik.

Nem hitte volna, hogy valaha újra megnyitja a szívét, de Joshua őszinte, életteli jelleme és kitartó ostroma, na meg Sophie biztatása megtették a hatásukat. Ahogy elhaladt Mrs. Fidget szederbokrai mellett, letépett egy apró fehér virágot az egyik tövises ágról, majd megforgatta az ujjai közt. A legtüskésebb szívben is kivirágozhat a szerelem… Elmosolyodott, majd megszaporázta a lépteit.

A szederbokrok takarásából előbukkant a Fidget család kunyhója.

Caroline odaintett Mrs. Fidgetnek, aki épp teregetett az udvaron.

– Mosónap?

– Úgy bizony! – rikkantotta az asszony. – Egyedül?

Caroline bánatosan megvonta a vállát.

– Egyedül, Mrs. Fidget.

– Elutaztak hát?

– Ma reggel.

Mrs. Fidget a fejét csóválta, miközben egy lepedőt terített a kifeszített kötélre.

– Northfield immár fél éve elhagyatottan áll, Isten nyugosztalja szegény Mrs. Doyle-t. És most Plumbury Park is megüresedik. Miss Plumbury… vagyis Mrs. Oliver Doyle alig rendezkedett be a kastélyába, máris el kell utaznia.

Caroline savanyúan bólintott.

– Valóban szomorú. Sophie és Oliver minden egyes nap hiányozni fognak.

Mrs. Fidget kirázott egy párnahuzatot. A vízcseppek csillogva reppentek szét a mozdulattól.

– Miért kell Mr. Doyle-nak Edinburgh-ig utaznia, hogy orvoslást tanuljon? Oxfordban nem tanítanak hasonlót?

Caroline a fejét ingatta. Tudta, hogy Edinburgh-ban van Nagy-Britannia egyik legjobb orvosi egyeteme, Sophie-ban pedig fel sem merült, hogy nem kíséri el Olivert.

– Charles Doyle-nak igazán illene végre hazadugnia az orrát – folytatta Mrs. Fidget. – Immár ő a Northfield ura, de odatekereg Itáliában, vagy a hispánoknál, meg ki tudja merre még.

Caroline egyetértően bólogatott. Nem szerette volna tovább szőni a beszélgetést Charles Grand Tourjának állomásairól. Nem kedvelte a férfit, és jó oka volt rá, de ezt a titkát olyan jól őrizte, hogy még Mrs. Hackney, a lelkészfeleség éles szemének sem tűnt fel.

Charlesszal az utóbbi években kimért viszonyt ápoltak. A múlt olyannyira feledésbe merült, hogy Caroline-nak néha megfordult a fejében, talán csak álom volt, ami köztük történt. Ugyanakkor ő volt az egyetlen a faluban, akit Charles sosem ugratott, és néha nem értette, ez hogy nem tűnik fel a falubelieknek. Senki sem tudott Brightonról, sem az eljegyzésről. Még Sophie-nak sem mesélt róla. Pedig szerette volna, vágyott rá, hogy megosszon vele mindent, ami történt, de sosem találta a megfelelő pillanatot, aztán olyan sok idő telt el, hogy már kínosnak érezte, hogy nem avatta Sophie-t a bizalmába.

Charles az utóbbi években kevés időt töltött a birtokon, az anyja halála után európai körútra indult, úgy mondta, talán évekre távol lesz. Caroline a szíve mélyén nem bánta volna, ha soha nem is tér vissza. Persze tudta, hogy ez nem lehetséges. A férfi nem maradhat távol örökre. Egyszer haza kell térnie. Mindössze abban bízott, hogy addigra ő férjes asszony lesz.

– Bizonyára hamarosan visszatér. Jó munkát, Mrs. Fidget!

– Magának pedig kellemes gyaloglást, Miss Ansley!

Caroline búcsút intett, majd a patakpart mentén indult tovább. A vízparti séta volt a kedvence, habár akadt egy szakasz, amit mindig elkerült. Szerette járni a környéket. Joshua napközben elfoglalt volt, nem tarthatott vele. Sophie időnként elkísérte, de Caroline általában egyedül bóklászott. Szórakozottan megforgatta a szedervirágot az ujjai közt, ahogy a zubogó vizet nézte. A frissen kizöldült pázsit elnyelte léptei neszét, feje fölé virágba borult ágak hajoltak, illatuk kavalkádja színes muszlinsálként ölelte őt körbe. A természetben mindig nyugalomra lelt. A patak halk és monoton csobogása, a madarak fel-felhangzó éneke most is megtették a hatásukat.

Minden rendben lesz.

A nénjén, Mrs. Pilkingen és Sophie-n kívül még senki nem tudja, hogy Joshuával eljegyezték egymást, Caroline pedig minden nappal egyre izgatottabb lett. Érezte, csak akkor nyugszik majd meg, ha végre kihirdetik. De miért ilyen bizonytalan? Nem bízik Joshuában? Ugyan már! Caroline csettintett a nyelvével, még a szemét is megforgatta, mintha valakinek tényleg választ kellene adnia: nem Joshua miatt nem bízik a férfiakban.

Felpillantott és meglátta a padot. A gyomra összerándult. Megtorpant, épp időben.

Te jó ég! Hogy merülhetett el ennyire a gondolataiban? Ezt kerülte el minden egyes alkalommal, ha erre sétált. Hat éve, mindig. A mellkasa elszorult. Miért kellett épp ma idetévednie?

Körbejáratta a tekintetét az ismerős tisztáson, az elvadult szederbokrokon, az ősöreg tölgyfa göcsörtös gyökerein, amik a kövek közt egészen a vízig kapaszkodtak. Mélyet sóhajtott, tétovázott, aztán leült a padra. A fát keménynek érezte a több réteg szoknyán keresztül is. Hátradőlt, a karfa faragott kagyló- és kőmintáira pillantott. Charles faragta ki őket.

Neki készítette, mert tudta, hogy mennyire szereti az izgalmas formájú köveket és tengeri herkentyűket. Istenem, mennyit küszködött velük! Caroline elmosolyodott. Ismerte minden görbületüket, a véső nyomait, emlékezett érdes tapintásukra. Tétován a faragványok felé mozdította a kezét, de végül leengedte. Mélyet lélegzett, a levegő forrón siklott le a tüdejébe. Gyorsan kifújta, mintha egy kínzó emléktől szabadulna. Nem akar itt lenni. Megfogadta, hogy soha többé nem jön ide.

Léptek nesze rázta fel.

– Caro! Te vagy az?

Caroline úgy pattant fel, mint akit rajtakaptak, hogy tilosban jár.

– Joshua! – fordult a férfihoz. – Milyen kellemes meglepetés.

A férfin több lépés távolságból is látszott, hogy rossz napja van. Szeme bosszúsan sötétlett, állkapcsa megfeszült. Göndör, barna haja kócos, csizmája, bricsesze merő sár, ahogy a balta is, amit a kezében lóbált.

– Tayloréknál összedőlt a disznóól. Nem volt egy rendes baltájuk, se egy valamirevaló létrájuk, csak sár, sár és trágya mindenütt. – Joshua elfintorodott, végigmutatott mocskos öltözékén. – Szolgamunka. Egy intéző dolga a helyére kalapálni egy gerendát?

– Taylorék a Plumbury birtok egyik legrégebbi bérlői. Rendes emberek. Néha muszáj…

Joshua fújtatott egyet.

– Szívességből nyakig elmerülnöm a sárban?

– Nekem így is tetszel.

Joshua elhúzta a száját.

– Megnyugtató.

Caroline küldött felé egy engesztelő mosolyt. A hatás nem maradt el, Joshua közelebb lépett és magához húzta.

– Jaj, ne! A ruhám! – ugrott volna félre Caroline, de a férfi erősen tartotta a derekánál, izmos combja a lányhoz nyomódott.

– Az imént még tetszett a sár… – A hangja elmélyült, rekedtessé vált.

Caroline tekintete Joshua szájára vándorolt. Keskeny ajka közt előbukkantak fehér fogai, meleg lehelete nyirkos páraként csapódott a nő bőrére. Caroline gyomra bizseregni kezdett, forróság áradt szét bensőjében.

– Tetszik…

Felpillantott, a férfi tekintete izzott. Caroline-nak ideje sem volt gondolkodni, mert Joshua a szájára tapadt. Nyelve utat tört az ajkai közé, a nő sár és gin keverékét ízlelte. Behunyta a szemét, egy ideig hagyta, hogy a férfi felfedezze, kedvét töltse benne, majd apró csókokkal viszonozta a támadást. A férfi megragadta, Caroline feje hátrahanyatlott, a mozdulat felfedte fehér, csupasz nyakát. Joshua végighúzta ajkát a nő nyakának finom bőrén, majd incselkedve a kulcscsont bőrébe harapott.

Caroline felszisszent.

– Csak nem fáj? – A férfi morogva-zihálva csókot nyomott a harapás helyére. A sajgás egy pillanat alatt változott lúdbőrző vággyá, ahogy megérezte a férfi selymes nyelvét a bőrén. Caroline aprót nyögött. – Ugye, hogy nem – mormolta Joshua a nyakába, lehelt egy utolsó nedves csókot a füle mögé, majd elengedte. – Még három hét… Nehéz lesz kivárni.

Caroline nagyot nyelt. A feje kába volt, mint egy lüktető, gyors tánc után.

– Hisz’ mindjárt eljön – válaszolta, de szinte oda sem figyelt rá, mit mond. Még mindig ajkán érezte a férfi csókjait, nyakán a harapását, forró nyelvét… Jaj! Megrázta magát. – Boldoggá tesz, hogy ennyire várod.

Joshua elfordult és megigazította a bricseszét.

– Nem vagyok fából, kedvesem. Hamarosan megtudod.

Caroline is eligazgatta a ruháját. Úgy tett, mintha nem venné észre a férfi kidudorodó nadrágját, de hajtotta a vágy és kíváncsiság izgató keveréke, így közben azért lopva oda-odapillantott.

– Úgy látom, jobb kedved van.

Joshua állkapcsa megfeszült. Megrántotta a felöltőjét, mire lemorzsolódott róla egy kevés a rászáradt sárból. Kapkodva leseperte a maradékot.

– Tévedsz. Ezerszer megbántam már, hogy elfogadtam ezt az állást. – Caroline mellkasába fájdalom nyilallt. Nem szólt, némán Joshuára meredt, aki a nő arckifejezését látva hozzátette: – Az egyetlen haszna az volt, hogy a sors az utamba sodort.

A szúrás sajgássá szelídült Caroline szíve táján.

– Tudom, hogy a városba vágysz, de…

– Te is erre vágysz! Ugyanazt akarjuk, Caro! Hisz Mrs. Doyle is elutazott. Nincs miért maradnod.

– Nemcsak Sophie tart itt.

– Hanem a nagynénéd, igen – bólogatott hevesen Joshua –, de Mrs. Pilkingnek is jobb lenne olyan helyen, ahol megfelelő orvosi kezelést kaphatna.

Caroline félrekapta a tekintetét. Oliver elment, már csak a patikusban bízhat, akit nagyra tart, persze, de Mr. Windlebraight és a főzetei akkor sem vetekedhetnek Oliver orvosi szaktudásával.

Hátra kellene hagyniuk Berrytont?

Caroline megrázta a fejét.

– Nemcsak Sophie és a néném miatt maradnék. Szeretnék az apámtól örökölt pénzből iskolát alapítani a faluban. Támogatni a tehetségeket, egyengetni az útjukat. Tudom, milyen nehéz árvaként boldogulni.

Joshua elmosolyodott.

– Csodás terv, drágám, de fel kell világosítsalak, sajnos nem csak Berrytonban van szükség iskolára. Máshol is élnek szegény gyerekek, akik segítségre szorulnak.

Caroline elnézett a férfi válla felett. Keserűen bólintott, de Joshua elégedettnek tűnt a nő reakciójával, és lelkesen folytatta:

– Higgy nekem, Caróm, kedvesem, többet láttam a világból, mint te. És szeretném, ha te is felfedezhetnéd. Ez volt az álmod, nem igaz?

Caroline mélyet sóhajtott. Ez volt, valóban, most mégis elbizonytalanodott. Vágyott rá, hogy utazzon, hogy idegen országokat megismerjen, de mindig is úgy képzelte, hogy ide tér majd haza. Nem akart máshol élni, csak ebben a faluban, de tudta, hogy az utazás másképp nem lehetséges, csak ha a városba költöznek, ha Joshua megcsinálja a szerencséjét, ahogy néhány pohár gin után szokta mondogatni. Hiába a kétezer font hozományának a kamata, hiába Joshua szerény jövedelme, a kettő együtt sem elég ahhoz, hogy utazzanak, pláne, ha az öröksége nagy részét erre a bentlakásos iskolára fordítja.

Végigsimított a férfi karján.

– Indulnom kell. Később átjössz teára?

– Természetesen. Ha addig sikerül tiszta ruhába bújnom – dohogott Joshua.

Caroline ellépett a pad mellett, de a szoknyája beakadt az egyik kagylófaragványba.

Reccs!

Ruha szakad.

Szent ég!

Caroline megbillent, bizonyára hanyatt is esett volna, ha Joshua nem kap utána. Megkapaszkodott a férfi vállába, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

– Köszönöm!

Arrébb lépett a padtól, a ruhája szegélyét vizslatta, a szakadás után kutatott, amikor…

Csatt!

Caroline összerezzent. Felkapta a fejét.

Joshua kifeszegette a baltát a pad háttámlájából.

– Felaprítom! Jó lesz tűzifának.

Caroline megragadta a karját.

– Ne! Kérlek!

Joshua kérdőn nézett rá.

– Nem tudtam, hogy kedveled ezt a helyet.

– Nem kedvelem. Egyáltalán nem, csak… – Caroline oldalra pillantott. – Olyan gyönyörű faragvány. Kár lenne érte.

A férfi leengedte a karját.

– Már azt hittem, csináltatnom kell neked ide egy rendes padot, amit gond nélkül használhatsz.

– Nem szükséges. Gyere, menjünk!

Belekarolt a férfiba. Hátranézett, majd a Joshua kezében lógó baltára. Jobb lesz, ha többet a tisztás közelébe sem megy.

Joshua bólintott.

– Induljunk.

3. fejezet

Caroline már majdnem odaért Mr. Long Kalap- és kelmeboltjához, de még mindig a padnál történteken járt az esze. Pontosabban Charleson. Maga sem értette, mi ütött belé. Már nincs rá hatással a hely, és soha nem is lesz. De azt mégsem tudta volna végignézni, ahogy Joshua darabokra hasítja az emléket.

De miért nem? Az a pad csak egy csúf mementója Charles állhatatlanságának. Hagynia kellett volna, hogy Joshua elpusztítsa. Tegye csak semmisé, írja felül az ő szerelme azt, amit valaha Charles iránt érzett. Hiszen az buta szenvedély volt csupán. Most már biztosan tudja. Hat éve még naiv volt és gyenge és aki naiv és gyenge, az magára vessen, ha összetörik a szívét.

Caroline benyitott Mr. Long boltjába. Érkezését barátságos csilingelés jelezte, amire Mrs. Long előlépett a bolt hátsó részéből és mosolyogva üdvözölte.

Alacsony termetű, szikár hölgy volt, aki őszes haját csipkefőkötő alá rejtette és csak rövid tincseit hagyta szabadon göndörödni fakószürke, ráncos arca körül.

– Jöjjön, kedves, már előkészítettem a ruháját!

Caroline elmosolyodott. Az esküvőre – Sophie és nénje unszolására – egy kivételesen szép ruhát varratott. Mrs. Long az utolsó simításokat végezte rajta, miközben fogalma sem volt, hogy milyen becses alkalomra készül.

– Köszönöm, Mrs. Long.

Caroline követte az asszonyt az üzlettér szalmakalapokkal és csipkekesztyűkkel megrakott asztalait kerülgetve. A ruhapróbákat mindig a bolt hátuljában tartották, egy apró helyiségben, aminek ablakai a belső udvarra néztek. Caroline Mrs. Long segítségével alsóruhára vetkőzött, majd fellépett a szoba közepére helyezett, arasznyi magas emelvényre.

– Így ni. – Mrs. Long óvatosan a nőre adta és elrendezte a ruhát.

Csodálatosan finom muszlin, olyan friss mentazöld színben, hogy amikor Caroline végigsimított rajta, szinte az orrában érezte a növény hűs, borsos illatát.

– Gyönyörű – állapította meg Mrs. Long inkább tényszerűen, semmint elragadtatásában. – Itt-ott még igazítanom kell – tette hozzá és már elő is vette a tűpárnáját. – Különleges alkalomra tartogatja?

Caroline gyomra összeugrott.

– Igen, Mrs. Long. De többet nem mondhatok.

Az asszony bólintott, arca kifürkészhetetlen maradt.

Caroline megkönnyebbülten sóhajtott. Már csak három hét. Holnap kihirdetik, az bizonyára megnyugtatja majd.

Mrs. Long egy tűt az ajkai közé csippentett, majd lehajolt, hogy a ruha alját is megigazítsa.

A következő fél órában az összes hajtás, szalag és fodor a helyére került, majd Caroline visszaöltözött éjkék vászonruhájába. Épp a kalapját igazgatta, amikor meghallotta Mrs. Hackney öblös hangját az üzletből. És még valakiét. Cérnavékony hang, enyhe skót akcentus. Csak nem megérkezett Mrs. Hackney várva várt unokahúga?

Mrs. Longot látszólag hidegen hagyta a sokat emlegetett Gavina Winthorpe érkezése. Leült az asztalához és nekikezdett a mentazöld ruhaköltemény tökéletesítéséhez.

– Jövőhétre elkészül.

– Köszönöm, Mrs. Long.

Ahogy Caroline benyitott az üzlettérbe azonnal megpillantotta a lelkészfeleséget és unokahúgát, amint Mr. Long társaságában a kalapdíszeket és szalagokat mustrálják. Gavina Winthorpe alacsony termetű, gömbölyded lány volt babakék fehércsipkés ruhában, divatosan fésült, kankalinszőke, hullámos hajjal és rózsás orcákkal.

A próbahelyiség ajtaja megnyikordult, ahogy Caroline behúzta maga után, mire mindhárman felé fordultak.

– Miss Ansley, micsoda meglepetés! – Mrs. Hackney hangja betöltötte a teret. – Az volt a tervünk, hogy felkeressük magát, miután itt végeztünk. De maga megelőzött minket. Csodálatos! Nézze csak, ki érkezett meg végre. A drága kis Gavinánk, megboldogult húgom szeme fénye. És az enyém is.

A két lány pukedlizett.

– Annyira örülök… – Gavina leplezetlen kíváncsisággal nézett végig Caroline-on. – Annyit hallottam magáról, Miss Ansley, szinte úgy érzem, hogy jól ismerem.

Caroline elmosolyodott. Szívét megmelengette a jövevény kedves bókja, most, hogy Sophie távoztával nem maradt a faluban senki, akivel barátkozhatott volna.

– Én is magáról. Milyen volt az útja?

– Hosszú. Gyötrelmesen hosszú, de végre itt vagyok – tárta szét a lány fehér csipkekesztyűs kezét. Az ujján smaragdköves gyűrű villant, Caroline-nak pedig eszébe jutott a pletyka a lány tízezer fontos örökségéről.

– Bizonyára marad pár hetet és kipiheni itt magát.

Mrs. Hackney közbevágott:

– Mindössze pár napot, Miss Ansley, ugyanis Gavina minden vágya, hogy Brightonban töltse a nyarat. Jövő héten indulunk.

Caroline nem is leplezte meglepettségét.

– Valóban? Azt hittem, hogy látogatóba jött és a környéken maradnak.

– Úgy volt, de Brighton vígságai túlságosan vonzóak egy magamfajta fiatal lánynak, így meggyőztem nagynénémet. És apám is unszol, hogy mihamarabb találjak férjet magamnak. Maga szerint van egy tengerparti üdülővárosnál megfelelőbb hely nyélbe ütni egy házasságot?

Caroline arca felforrósodott, és csak remélte, hogy Mrs. Hackney és az unokahúga nem veszik észre. Lassú, mély levegőt vett, hogy visszanyerje a lélekjelenlétét.

– Brighton valóban nyüzsög az uraktól és kisasszonyoktól – jegyezte meg tétován.

Gavina szeme felcsillant.

– Rendkívül izgalmasan hangzik. De magának is jönnie kell! Velünk kell tartania.

Caroline Gavináról Mrs. Hackney-re kapta a tekintetét.

– Nem tudok, tudja… – Csaknem elszólta magát. Igazából nem is értette már, mire ez a nagy titkolózás, hiszen holnap kihirdetik az eljegyzést. – Sok a dolgom.

– Jönnie kell – unszolta Mrs. Hackney is lelkesen. – Mr. Hackney nem hagyhatja itt a nyájat és jól jönne egy kísérő.

– Csak pár hét! – Gavina kék szeme úgy szikrázott, mint a tenger a nyári napsütésben.

Caroline mélyet sóhajtott.

– Sajnálom, de nem tarthatok magukkal.

– Úgy hallottam, hogy szeret utazni – próbálkozott tovább Gavina. – Micsoda mulatság lenne! Kirándulhatnánk is, mondjuk egy hangulatos kis faluba a környéken. Vagy… – Gavina összeráncolta a homlokát, majd felkiáltott: – A Seven Sistershez! Ó, csodás lenne!

Caroline megrázta a fejét. Kifogyott az érvekből, legalábbis az olyanokból, amiket megoszthatott a hölgyekkel.

Mrs. Hackney lemondóan legyintett.

– Azt hittem, megörül majd a lehetőségnek. Hintóval mennénk, a Vén Bárkában szállnánk meg. Micsoda impozáns épület a krémszín homlokzatával és elegáns kőoszlopaival… Gyönyörű a kilátás az ablakaiból a kéklő La Manche csatornára. Gavina apja roppant gáláns volt, mindent elrendezett.

Caroline mellkasát lelkiismeretfurdalás szorította. Mrs. Hackney ajánlata visszautasíthatatlan lenne, de nem csak a közelgő eljegyzés akadályozza. Elvégre Joshua is velük tarthatna. Nem. A gond maga az úti cél. Brighton. Caroline megfogadta, hogy soha többé nem teszi be a lábát abba a városba, és eddig nem is esett nehezére ezt betartani. Most sem vágyott Brightonba, de az elszalasztott lehetőség bántotta.

– Sajnálom, Mrs. Hackney, szívesen magukkal tartanék, de nem hagyhatom a nénémet magára.

Mrs. Hackney összevonta a szemöldökét, és Caroline úgy érezte magát, mint akit füllentésen kaptak. Nénjét az utóbbi hónapokban szerencsére elkerülték a komolyabb rohamok és betegségek.

– Mrs. Pilking gyengélkedik? De hiszen a minap találkoztunk, és majd kicsattant az egészségtől. Újra reuma gyötri?

– Szerencsére nem, csak egy kicsit kimerült, de tudja, hogy milyen hirtelen fordulhat rosszabbra az állapota.

Gavina kék szeme mintha opálosabban fénylett volna. Mrs. Hackney lebiggyesztette az ajkát.

– Megértjük, Miss Ansley. Azért csütörtökön remélhetjük, hogy tiszteletüket teszik nálunk? A társasjáték helyett ezúttal vacsorát adunk, Gavina tiszteletére.

Caroline arca felderült. Legalább ebben a kedvükre tehet.

– Feltétlenül, Mrs. Hackney.

A lelkészfeleség elégedetten bólintott.

Caroline elköszönt a hölgyektől, majd a kijárat felé indult, amikor meghallotta Mrs. Hackney hangját.

– Majd’ elfelejtettem! Hallotta? Mr. Doyle hazatért.

Caroline szíve kihagyott egy ütemet. Megpördült. Döbbenten nézett vissza az asszonyra.

– Csakugyan?

– A fogadósné állítja, hogy két órája látta átrobogni a falun Mr. Charles Doyle hintaját.

Caroline elkapta Gavina fürkésző tekintetét.

– Úgy látom, igencsak meglepte a hír.

Caroline észbe kapott és mosolyt erőltetett az arcára. Össze kell szednie magát.

– Nagyszerű hír – megköszörülte a torkát. – Épp ideje volt, nemde?

– Ahogy mondja, Miss Ansley – bólintott Mrs. Hackney.

Caroline mély levegőt vett.

– Sietnem kell. Kérem, bocsássanak meg. – Azzal kiviharzott az üzletből.

Szinte várta, hogy a patikus felé menet a férfiba botlik. Tipikus szerencsétlen helyzet lenne, ahogy szembelovagol vele, és kényszeredetten üdvözlik egymást, hogy van-hogy van, kínos kérdések, üres válaszok, jaj, csak nehogy megpillantsa az úton.

Meglódult a fantáziája. Elképzelte, ahogy benyit a patikushoz, és véletlenül fellöki Charlest, vagy épp fordítva, mindegy… A zavarodottság eluralkodott rajta. Egyre sebesebben szedte a lábát. Csak beugrik Mr. Windlebraighthez nénje cseppjeiért és már iszkol is haza. Mára bőven elég volt Charlesból. Meg mert volna esküdni rá, hogy az elmúlt fél évben összesen nem jutott eszébe annyit, mint ma.

A pár perces út charlesmentesen telt, sőt még ismerősök sem állították meg, így késlekedés nélkül Mr. Windlebraight fanyar illatú üzletének félhomályában találta magát. Az idős férfi a hatalmas tölgyfapult mögött állt és valamilyen sötétszínű, sűrű folyadékot adagolt üvegcsékbe.

Caroline-ra pillantott, majd fejével türelemre intette.

– Ráérek – hazudta a lány.

Amíg a férfi a szirupjával foglalatoskodott, Caroline egyik lábáról a másikra nehezedett és nem győzte az utcát figyelni az apró ablakon át. Semmi. Charles bizonyára Northfieldben piheni ki a Grand Tour fáradalmait. Miféle testvér, miféle báty! Megvárta, amíg Oliver Skóciába utazik és csak utána dugta haza az orrát. Vajon direkt kerülték el egymást?

Összerezzent.

Holnap ott lesz ő is a templomban? Végighallgatja, ahogy kihirdetik az eljegyzését Joshuával? Egy pillanatra elégedettség suhant át rajta, aztán a következő pillanatban ismét kétségbeesés. Csak most tudatosult benne, arra vágyott, hogy Charles ne legyen tanúja a dolognak. Sokkal jobb lett volna, ha már csak arra jön haza, hogy a várakozásnak vége és az esemény lezajlott.

– Lázpor és egy üvegcse keserűcsepp?

Mr. Windlebraight hangja rázta fel a gondolataiból.

Caroline sietve bólintott.

– Nyolc shilling lesz.

A nő leszámolta a pultra a pénzt.

– Remélem, Mrs. Pilking tűrhető egészségnek örvend a héten.

– Köszönöm, Mr. Windlebraight. Csak a szokásos. A kiütései kínozzák és a dereka sajog.

– Akkor a cseppek bizonyára enyhítenek majd a panaszain. Adja át üdvözletemet a nénjének, Miss Ansley.

Caroline megköszönte a gyógyszereket és a jókívánságokat. Felkapta az üvegcséket a pultról és elindult a kijárat felé. Mielőtt kilépett volna az utcára, hátrafordult, hogy búcsút intsen Mr. Windlebraightnek.

Még egy lépés előre, aztán…

Bumm!

Valami puhába és egyszerre keménybe tenyerelt. Nyers bőr és cédrus illata ölelte körbe.

Charles!

Az üvegcsék kicsúsztak a kezéből és elcsattantak a földön.

– Miss Ansley…

– Bocsásson meg!

Caroline ellépett mellette, ki az utcára, a levegőre, ahol nincs se parfümillat, se gyapjúkabát, se kemény mellkas.

Szent ég!

Lángolt az arca, ahogy a vér mind odatolult.

– Miss Ansley!

A nő megdermedt.

Charles mellé lépett. Caroline ráemelte a tekintetét. Soha nem látta még ilyen elegánsnak. Fekete felöltője a legutolsó divat szerinti, vászoninge fehér, mint a hab, pantallója aranysárga, mint a bathi mészkő. Hosszúkás arca ugyanolyan megnyerő, mint fél éve, amikor utoljára látta. Talán egy kicsit lesült a napon, de ez a barnaság csak még inkább hangsúlyozta egyenesszálú, szőke haját. Szemüvege eleganciát kölcsönzött a vonásainak és Caroline áldotta az eget, hogy a kis mosolygödröcskék nem jelentek meg az arcán.

A férfi komolyan nézett rá, Caroline félrekapta a tekintetét.

– Jól van? A gyógyszerek… Mr. Windlebraight, kérem!

Caroline észbekapott. Az ördög vigye a gyógyszereket, majd visszajön értük holnap.

– Elnézést… – hebegte és elviharzott.

A szíve olyan sebesen vert, ahogy a lábát szedte. A sarokig jutott, amikor lépteket hallott maga mögött. Elnyújtott lépteket, abban a jellegzetes ritmusban, amit sosem feled.

A szentségit! Mit akar?

– Miss Ansley! – hallotta meg a férfi mély, sima hangját. – Az én hibám. Kérem, fogadja el! Mrs. Pilkingnek bizonyára szüksége van rájuk.

Caroline megtorpant. Charles beérte, majd átnyújtott neki két sértetlen üvegcsét. Lázpor és keserűcseppek.

Caroline habozva nyúlt a gyógyszerekért.

– Hogy van? Remélem jól telt az utazása.

Charlest mintha meglepte volna a kérdés, egy pillanatig csak nézte a nőt.

– Hihetetlen élmény volt! Ha gondolja, mesélek róla, tudom mennyire szeret… – Megköszörülte a torkát. – Utazni.

Ezúttal halványan elmosolyodott.

Ó, azok az átkozott gödröcskék!

Caroline zavartan félrenézett.

– Szívesen meghallgatom. – Szívesen? Meghallgatom? Mihelyst kimondta, azonnal meg is bánta a szavakat. – Legközelebb. – Nagyot nyelt, sietve pukedlizett és otthagyta a férfit.

A markába szorította az üvegcséket, úgy, hogy a bütykei elfehéredtek. Hazamenni. Csak ez járt a fejében. Hazamenni, minél hamarabb.

4. fejezet

Caroline csak akkor lassított, amikor végre megpillantotta a kopott kis fakaput és mellette az ősöreg tiszafát. Végre otthon… Átszökkent a fa vastag gyökerein, végigsietett a levendulabokrokkal szegélyezett kőlapokon, majd benyitott az öreg, nádfedeles házba. Levette a kalapját és mélyet szippantott a megnyugtatóan ismerős, levendulaillatú levegőből. A ház még a legmelegebb nyári napokon is hűs maradt, itt jólesően keveredett az otthonosság a kopottas eleganciával.

Caroline lábujjhegyen indult el a lépcső felé. Szeretett nénjével csevegni, de Charles felbukkanása túlságosan felkavarta, előbb meg akart nyugodni.

Mrs. Pilking gyenge hangon szólt utána a lenti szobából, amit hálónak rendeztek be számára néhány évvel ezelőtt.

Caroline tétovázott. Lépett egyet, de a padló megnyikordult a talpa alatt.

– Te vagy az? – kérdezte ismét a nénje, ezúttal még vékonyabb hangon.

Caroline kihúzta magát és nagyot sóhajtott. Csak azt ne kérdezze, mi hír a faluban, mert akkor életében először füllentenie kell! Semmi kedve Charlesról csevegni!

Benyitott az asszonyhoz. A szobából enyhe gyógynövényillat áradt.

– Igen, néném.

Odasétált hozzá, majd leült a pamlagra.

– Örülök, hogy megjöttél! – Mrs. Pilking a foteljában üldögélt egy takaróba bugyolálva. – Mi hír a faluban?

Caroline gyomra megremegett. Oldalra pillantott. Semmi különös. Elvégre Charles nem híresség. Nem az orosz cár, vagy Mozart, még csak nem is valami vándorszínész. Csak Charles. Nem is igazán hír, hogy megjött, nyugtatta magát.

– Találkoztam Mr. Smithszel. Taylorék disznóólját segített megjavítani. Azt mondta, később csatlakozik hozzánk teára.

– Derék fiatalember ez a Mr. Smith. És milyen figyelmes veled. Úgy örülök, hogy hozzámész. Alig várom, hogy az örömömet megosszam a faluval. – Mrs. Pilking elmosolyodott, majd a szája elé kapta a kezét. Nemrég hullott ki az egyik szemfoga, és még nem barátkozott meg a ténnyel, hogy foghíjas lett a mosolya.

– Néném, kérem. – Caroline bőre felforrósodott. – Mindent a maga idejében.

Átnyújtotta a gyógyszereket. Mrs. Pilking megforgatta az üvegcséket azt ujjai közt, majd az asztalra tette őket.

– Igazad van, drágám. Mindent a maga idejében.

Caroline felállt, megigazgatta a ruháját.

– Sajnálom, néném, de most pakolnom kell. Ha bármire szüksége van, szóljon.

Mrs. Pilking megköszönte a gyógyszereket, Caroline pedig megígérte, hogy teaidőre végez a teendőivel, majd magára hagyta a nénjét.

Felsietett a lépcsőn, majd belépett az apró, hátsóudvarra néző szobájába. Egy keskeny, baldachinos ágy állt a szoba közepén, az egyik sarokban egy ütött-kopott tölgyfa gardróbszekrény terpeszkedett, szemben vele Caroline mosakodóasztalkája, rajta egyszerű, kékmintás kancsó és mosdótál, előtte egy támla nélküli tölgyfaszék. A sárga levélmintás tapétával borított falakat Caroline virágnyomatai díszítették, a gardróbszekrény tetején könyvek sorakoztak. A berendezés szegényes és ősöreg volt, Caroline mégis szerette ezt az apró helyiséget.

Annak idején, az édesanyjával jó pár nyomorúságos bérleményben megfordultak, és egyik sem ért ennek a nyomába sem, ráadásul akkoriban közösen osztoztak egy hasonlóan keskeny ágyon. Néha még azt is bérbe adták. Caroline jól emlékezett az egyik bérlőre, egy durva nőszemélyre, aki álmában akkorákat rúgott, mint egy kecske.

Most körbejáratta a tekintetét. Itt minden az övé. Eszébe jutott, milyen előkelőnek érezte magát, amikor Mrs. Pilking megmutatta neki a szobáját és először végignyújtózhatott az ágyon.

Az amúgy is apró szoba egy részét egy hatalmas utazóláda foglalta el. Már csak néhány hét és Joshuával összeköltöznek. Keserédes érzések tolultak fel Caroline lelkében a gondolatra. Vágyta a közös életet, de tartott is tőle, ráadásul minden új, minden változás, valaminek a végét jelenti, ez esetben el kell hagynia ezt a kedves házat, első saját szobáját és nénjét is. Joshua szerint nincs elég hely az asszony számára az új házban.

Caroline az ágyra halmozta a ruháit és nagy sóhajjal nekikezdett a feladatainak. A varrókészletét is maga mellé készítette. A szoknyáit, ingjeit makulátlan állapotban teheti csak el, elvégre fiatalasszony válik belőle, nem léphet az új életbe feslett szoknyában, kiszakadt ingben, mindennek tökéletesnek kell lennie.

Menyegző. Férj és feleség.

Szinte hihetetlen, hogy az élet ebbe az irányba sodorta.

Nem gondolta volna, hogy valaha megházasodik. Nem bízott a férfiakban azután, hogy az apja elhagyta a családjukat, amikor ő még gyerek volt. Aztán édesanyja meghalt, Caroline pedig a nénjéhez került. Megszerette Berrytont, nyugalomra lelt itt, sőt, azt hitte, hogy még ennél is többre.

Hat éve áprilisban ismerte meg Charlest… Valami több? Caroline megrázta a fejét. Nem. A férfi sosem szerette igazán. Azután, hogy látta az anyja szenvedését, Caroline félt megbízni egy férfiban. Mégis megnyitotta szívét. Hatalmas hiba volt… Beigazolódott, hogy a férfiak megbízhatatlanok, állhatatlanok. Charles éppen úgy, mint az apja.

Igaz, ami igaz, édesapjára mindvégig tévesen haragudott. Sophie az előző évben kiderítette róla az igazságot. A férfi valóban Indiában dolgozott a Kelet-Indiai társaságnál, haza akart térni hozzájuk, de mielőtt elindulhatott volna, halálosan megbetegedett, és már nem volt módja értesíteni őket.

Caroline félretette az inget, a tűt, a cérnát és az ablakhoz lépett. Az apró, homályos üvegen át egy kisebb pázsitos részre látott, amit kankalin, rózsa és mentabokrok szegélyeztek, mögöttük ütött-kopott csirkeól dülöngélt, mellette a konyhakerti ágyásokban saláta és retek zöldellt.

Caroline mélyet sóhajtott. Joshuánál is neki kell majd gondoznia a baromfiudvart és a zöldségest is. Nem bánta, hiszen soha nem élt előkelően. Ide tartozik, a közemberekhez. Torkát keserűség marta a gondolatra, hogy volt idő, amikor elhitte, átjárható a szakadék az arisztokrácia és a szegények között. Vajon Charles mindvégig tisztában volt a kapcsolatuk kilátástalanságával, és csak könnyelműen játszott egy kicsit a szívével?

Nem fontos. Most már nem számít.

Caroline a gardróbhoz lépett és kinyitotta. A szekrény alja egy fadobozt rejtett. Odavitte az ágyhoz, felnyitotta. Levelek, iratok, rajzok. Egy doboznyi múlt. Harminc évének emlékei egy helyen. Végiglapozta a leveleket, és ekkor a doboz alján észrevette a barna bőrkötést.

A naplója.

Összerezzent. Érte nyúlt, de megállította a mozdulatot. Túl sok lenne Charlesból aznapra.

Kapkodva lecsapta a doboz fedelét, majd meggondolta magát. Újra felnyitotta és óvatosan a kezébe vette a könyvet.

Végigsimított a puha bőrkötésen. A borító bársonyosan hűvös tapintására rég elfeledett érzések törtek fel benne. Nagyot nyelt, és lassan kinyitotta. Végigpörgette a lapokat az ujjai közt, por kavarodott fel és csillant meg a beszűrődő napfényben. A teleírt oldalakról egy-egy szó villant a szeme elé. Milyen sok… Nem is emlékezett rá, hogy ilyen sokat teleírt azon a nyáron. Erőltetve levegőt vett, mintha az emlékek a mellkasára nehezedtek volna.

Becsukta a könyvet. A doboz felé nyúlt, hogy visszategye, de megállította a mozdulatot. Ellenállhatatlan vágy támadt benne, hogy beleolvasson, pedig tudta, élete legrosszabb nyarát rejtik a sorok. Megforgatta a kezében naplót, majd nagyot sóhajtva kinyitotta az első oldalon.

1814. április 23.

Berryton, a házunk emeleti szobájában. Ami csakis az enyém.

Néném nem is lehetne kedvesebb, türelmesebb velem, aminek bizonyítéka, hogy ezen sorokat leírhatom. Tőle kaptam ugyanis ezt a könyvet, hogy legyen mibe feljegyeznem a sok szépet, ami itt történik velem. Csodás, nem igaz?

De mégis mit írjak? És kinek? Magamnak?

Ostobaság lenne, hiszen ami megtörtént arra úgyis emlékszem, minek tölteném az időt azzal, hogy feljegyezzem? Unalmas. A naplók titkosak, ez az egyedüli vonzerejük. Írom hát neked, olvasó, aki a tilosban jár. Kedves titkos olvasó… Na, most elnevettem magam, csak hogy tudd. Néném szólít. Mennem, kell. Viszlát (Szent ég! Ez nagyon izgalmas!). Hamarosan folytatom.

Üdv. Újra. Szóval… Szeretnéd hallani, mi szél hozott erre a vidékre? Hol éltem eddig, ki volt a családom? Ha nem haragszol, nem ezekkel a dolgokkal szeretném megtölteni a lapokat. Abban reménykedem, hogy a sors végre megkímél, és mostantól csupa jó dolgokkal ajándékoz meg. Az sem baj, ha csak apránként adagolja. A nyugalmat most furcsamód sokra értékelem. Az eltelt néhány hétben rájöttem, hogy az élet itt jóval lassabb és csendesebb, mint a bristoli szegénynegyedben. Amit persze nem bánok. Végre van tiszta víz és a ruhámra sem kell ügyelnem, ha az utcán járok. Bristolban ürülék borította a járdákat, itt legfeljebb sár van, ha sokat esik az eső.

Jártál már Bristolban?

Nekem nem hiányzik, annyi szent!

Senki és semmi nem hiányzik. Csak anya.

1814. május 8.

Berryton, patakpart. Valahol a dombokon túl. Hazatalálok innen egyáltalán?

Egy kicsit elhanyagoltalak. Mit kicsit, teljesen, de valahogy nem volt hangulatom írni. Megrohant a honvágy és anya is hiányzik. Mrs. Pilking igen előzékeny, az arca megidézi anya vonásait, és kedves, mosolygós szemét. De nehezen tudom elfogadni, hogy ennyivel kell beérnem, hogy most már teljesen és végérvényesen egy szegény árva lett belőlem.

De nem nehezítem el a szíved a panaszaimmal. Most különben is másról szeretnék beszámolni. Gyönyörű ez a környék, zöldellő dombok, amerre a szem ellát. Igazi gyógyír a meggyötört léleknek. Egy patakparti tisztáson írok neked, amit tölgyfa árnyékol. Még halak is úszkálnak a vízben! A parton kövek és kagylóhéjak. Ha befejeztem az írást, annyit gyűjtök belőlük, amennyit a retikülömbe bírok tuszkolni.