CORVINA

A mű eredeti címe: Leonardo, la vita. Il ragazzo di Vinci, l’uomo universale, l’errante. Giunti, 2024

© 2024 Giunti Editore S.p.A.

Via Bolognese 165 – 50139 Firenze – Italia

Via G. B. Pirelli 30 – 20124 Milano – Italia

www.giunti.it

© Hungarian translation: Balázs István, 2026

Questo libro è stato tradotto grazie a un contributo del Ministero degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale.

A könyv megjelenéséhez az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési Minisztérium nyújtott támogatást.

Borítóterv: Székelyhidi Zsolt

A borítón: Leonardo önarcképe a Kódex a madarak repüléséről egyik lapján (egy 2009-es röntgenvizsgálat nyomán felfedezett rajz)

Tartalom

Bevezető

I. Egy fiú Vinciből

1. Három órával napnyugta után

2. „A Lionardo nevet kapta…”

3. Jegyzők is, kereskedők is

4. A Kötekedő asszonya

5. Caterina titka

6. A kánya röpte

7. Piero oltalmában

8. Abakusz és betűvetés

9. Andrea műhelyében

10. A tanuló

11. Medúza

12. Havas Boldogasszony

13. A Szent Hegy

Angyali üdvözlet

14. Az első Madonnák

Szegfűs Madonna

15. Ginevra

Ginevra de’ Benci képmása

16. Egy angyal Verrocchiónak

Jézus megkeresztelése

17. Éden és pokol

18. „Nyomorúságos napjaink”

19. Menekülés és visszatérés

Benois Madonna

20. Az akasztott ember lábánál

21. Az imádás

Háromkirályok imádása

22. A szent és az oroszlán

Szent Jeromos

23. A barlang

II. A polihisztor

1. Egy ezüst hangszer

2. A szeplőtelen Anya

Sziklás Madonna

3. Egy kotta, egy levél

Zenész képmása

4. Az építőmérnök

5. A dóm lanternája

6. Mesterek és barátok

7. Óriások és hangyák

8. Egy fehér hermelin

Hölgy hermelinnel

9. A nagy Ló

10. Az ember teste és a Föld teste

11. A Paradicsom ünnepe

12. A művészetek összehasonlítása

13. A világ mértéke az ember

14. Az ördögfióka

15. „Vademberek”

16. Mária rózsák, liliomok és ibolyák között

Második Sziklás Madonna

17. Műhely a Corte Vecchiában

18. A természet mint tanítómester

19. A Boldogság szigete

20. Gyűrű Caterinának

21. Grammatikák és bestiáriumok

22. Az illúzió szertefoszlik

23. Egy könyvlista

24. Utolsó vacsora

Utolsó vacsora

25. Danaé és Venus között

26. Jóslatok

Hölgy képmása

27. Luca Pacioli testvér

28. Keleti álom

29. Szőlőskert a városban

30. Lángokban a hercegség

III. A bolyongó

1. Isabella

2. Velence és az Isonzó között

3. Visszatérés Firenzébe

4. Kisded két anyával

Szent Anna: az első elveszett karton

5. Fonalgombolyítás

Orsós Madonna

6. Az új Caesar

7. „Hol van Valentino?“

8. Könyvek és firenzei tanulmányok

9. A pisai táborban

10. Lisa feje

Mona Lisa: az arc

11. A csata

Anghiari csata

12. Versengés Michelangelóval

13. Isabella és Salaì között

14. „Meghalt Ser Piero da Vinci”

15. „A klastromban maradó ládában”

16. Zöld árnyékok

17. Baljós előjel

18. Álom a repülésről, a hattyú és Léda

Léda

19. Szólít Milánó

20. Amboise szolgálatában

21. A Martelli-ház

22. „Jó napot, messer Francesco!”

Szent Anna (Burlington-karton)

Salvator Mundi

23. Új lombard műhely

24. A kisebbik világ kozmográfiája

25. Munkák és napok

Szent Anna

Testet öltött angyal

Keresztelő Szent János

26. Fel-fellángoló tüzek

27. A múló idő jelei

28. Római naplemente

29. Il Magnifico Giuliano

30. Apokalipszis Rómában

31. A fiúkirály

32. A bíboros látogatása

Mona Lisa: a táj

33. Satöbbi

34. Utolsó felvonás

Függelék

Irodalom az egyes fejezetekhez

Források és bibliográfia

Leonardo kéziratai és levéltári forrásai

Leonardo kódexeinek keletkezése

A kéziratok és a rajzok sorsa Leonardo halála után

Leonardo kódexei (többé-kevésbé) időrendi sorrendben

Nagy posztumusz gyűjtemények

A Leonardo világában való eligazodást leginkább segítő weblapok

Leonardo kéziratainak és rajzainak kiadásai

Leonardo írásait tartalmazó antológiák

Tanulmányok Leonardo kéziratairól, szövegeiről és műveltségéről

Életrajzok és dokumentumjellegű tanulmányok Leonardóról

Bibliográfiák, monográfiák, katalógusok, jelentős ismeretterjesztő munkák, szépirodalom

Leonardo írásainak magyar kiadásai

Leonardóról magyarul megjelent könyvek

Leonardo műveinek kronológiája

A Da Vincik családfája

Köszönetnyilvánítás

Leonardo műveinek mutatója

Névmutató

Jegyzetek

Bevezető

Egy vidéki fiú története ez. Egy jegyző és egy rabszolga, egy messziről érkezett, vad és erős lány házasságon kívül született gyermekéé. Akárcsak anyja, ő is féktelen, lázadó természetű, nyughatatlan. Magára hagyva, mihelyt képes rá, mezítláb szalad a patak mentén anyja házához, aki – végre szabadon – a falu alatt elterülő földeken dolgozik. Kétségbeesetten szüksége van rá, az ölelésére, a mosolyára, és ő mindent megad a számára, amije van, mindent megtanít neki, amit tud: a szeretetet, a szabadság szellemét, az élet és minden eleven teremtmény feltétlen tiszteletét, a szépérzéket, az álmodozás, a képzelet és a megértés képességét, azt, hogy a dolgok felszíne mögé tudjon tekinteni.

Az évek gyorsan telnek, és lám, a nagyszerű fiú már serdülőkorba lép. Angyalarcú, szőke haja göndör fürtökben omlik lefelé. Egy művész műhelyébe kerül, Firenzében, ott, ahol a reneszánsz szíve lüktet. Milánóban érik férfivá: mindenkit ámulatba ejt káprázatos intelligenciájával, zsenialitásával, természetének pazar nagylelkűségével és előzékeny modorával a társalgás során. Úgy rajzol és fest, mint senki más, és úgy tűnik, bármilyen vállalkozásba fog is, azt véghez tudja vinni: hihetetlen mérnöki és építészeti teljesítményekre képes, szolgálják fantasztikus gépezetei akár a békét, akár a háborúskodást. Fenségesen játszik lírán, magas termetű, erős, a modora előzékeny, kivel-kivel a megfelelő mértékben, divatosan öltözködik, rózsaszínű, rövid kabátja a térdéig ér, hozzá csinos, testhez simuló harisnyákat hord. Szép ember, tudja ezt ő maga is, és szeret is így mutatkozni. Haját mindig hosszúra növeszti, és gyűrűkbe csavarodva viseli. Igazi polihisztor, uomo universale („egyetemes ember”) – ugyan ki ismerne rá benne az egykori makacs és vad kissrácra? Az a gyerek ugyanakkor még mindig ott van benne, és továbbra is azt teszi, amit eddig is: játszadozik, álmodozik, képzelődik.

Aztán megint felkerekedik, és útra kel. Nem leli nyugalmát, képtelen egy helyen megmaradni. Minden mozgásban van körülötte. A világ változékony, és az átalakulás örökké tart: a folyók a tenger felé tartanak; a tenger mintha valósággal lélegezne, amikor árapálykor megemelkedik, majd visszasüllyed; a felhők az ég kékjében vitorláznak; a csillagok belevesznek az éj végtelen sötétjébe; az élővilág valamennyi egyede megszületik, növekszik, meghal, majd visszatér, hogy újjászülessen. Ő maga, a bolyongó, továbbra is a világ útjait koptatja; hol eltájolja magát, hol hibát követ el, de sosem áll meg, nem fordul hátra. Mit keres? Melyek azok a véget nem érő kérdések, amelyeket feltesz magának, és amelyekre nem tudja a választ? Hány befejezetlen alkotás, hány kutatás, amelybe épp csak belefogott, ám nyomban meghiúsult, hány függőben maradt, nagyszabású terv! Ugyan, mit számít ez? Teljesen belefeledkezik a jövés-menésbe, észre sem veszi a múló időt, hogy hajlott korú zarándok lett belőle, és hogy a haja és a szakálla teljesen megőszült. Csaknem úgy fest, akár egy ókori bölcselő, egy mágus, valamely tudós vallás felkent papja. A tükörben irgalmatlanul ezt a képet látja, ő maga azonban tudja, hogy ez csak álarc. Ez nem az ő igazi arca. Ki ismerheti igazán a lelkében tátongó szakadékot, az anyjától elszakított gyermek végtelen fájdalmát?

Hogy mesélhetném el ezt a történetet? Mindenekelőtt kortársainak a hangját hallgatva. Töredékes ez a hang, olykor száraz, de mindig konkrét, élettel teli. Olyanok emlékeit idézik fel, akik személyesen ismerték, vagy legalábbis feljegyezték, amit róla hallottak: dokumentumok, családtagjainak az iratai, szerződések, levelek, beszámolók, adóbevallások, feljelentések, perek, követek jelentései, művészek és mérnökök jegyzetfüzetei, udvari költők dicséretei vagy egy bíboros titkárának az útinaplója.

1516 és 1525 között egy bizonyos Antonio Billi kezdte gyűjteni az adatokat Firenzében. Feljegyzései elvesztek ugyan, de későbbi időkből fennmaradt részleges másolatuk.1 További feljegyzések – az 1540 körüli évekből – egy ismeretlen személytől származnak, akit ma Anonimo Gaddianóként emlegetünk, mivel az összeállítását tartalmazó kézirat a firenzei Gaddi család könyvtárában maradt fenn.2 Valódi életrajzoknak ezeket nem nevezhetnénk, de kezdetleges formában azért azok, mint például az is, amelyet egy kiváló humanista történetíró, Paolo Giovio írt latinul: 1510–11-ben Paviában, majd 1513 és 1516 között Rómában volt alkalma találkozni Leonardóval. Az 1540 körül elkészült Vitája a 18. század végéig kiadatlan maradt. Megjelent viszont Giorgio Vasaritól a Vita di Lionardo da Vinci pittore, et scultore fiorentino (Leonardo da Vinci firenzei festő és szobrász élete), a Vite de’ più eccellenti architetti, pittori et scultori italiani, da Cimabue insino a’ tempi nostri (A legkiválóbb festők, szobrászok és építészek élete…)3 harmadik részének a bevezetőjeként. A könyvet először Torrentino nyomtatta ki 1550-ben Firenzében, majd 1568-ban megjelent második, bővített kiadása is a firenzei Giuntinál.

És ez az a pont, ahol a mítosz kezdődik. Halála után Leonardo folytatja utazását az időben. Nemegyszer az az isteni művész lett belőle, aki zsenialitásában annyira „sokoldalú és állhatatlan”4 volt, és oly mértékben epekedett a tökéletesség után, hogy valósággal képtelen volt befejezni a műveit. De ezenkívül egyaránt volt – és mind a mai napig a legtöbben így tekintenek rá – egyetemes géniusz, a természet rejtelmeivel közvetlen kapcsolatban álló mágus és boszorkánymester, romantikus és dekadens hős, dendi és esztéta, szent és démon, Krisztus és Antikrisztus, nagy beavatott, a modern tudomány és technológia magányos óriása és előfutára, a „megvilágosodott” szellemek valamilyen sötét szektájának a nagymestere, sőt globális „popikon”, akiben megtestesül minden és mindennek az ellentéte. Tükrök játéka, amelyben a kép a végtelenségig megsokszorozódik, és összemosódik korunk minden aggodalmával és szorongásával. De hol van ő, a Vinciben született fiú? Hová bújt?

Jómagam egy másik hangot kedvelek jobban. Ez a hang tiszta és igaz, az ő saját, szavakból és képekből álló hangja. E szavak a mindennapokban papírra vetett sorok ezrein át futnak füzetekben, jegyzettömbökben, különálló lapokon, a képei pedig rajzok további ezreiben, vázlatokban, grafikákban és néhány emelkedett festményben öltenek maradandó alakot. Ez talán az ő legnagyobb találmánya: az átfogó kommunikációnak egy modernségében rendkívüli formája. A grafikus jel, amely örökkön a szó- és az írásbeliség, a beszéd és a képi világ között lebegve törekszik a természet sokféleségének, mozgalmasságának, mulandóságának és állandó változásban megmutatkozó gyarapodásának a megragadására és ábrázolására. Írásmódja a végtelenségig nyitott, szabad, hierarchiák nélküli. „Jövőt idéző” írás, kihívás az idő és a halál ellen. Egy rendkívüli elme kivetülése, amely minden sémától és előítélettől mentesen valamennyi lehetőséget nyitva hagy. A szabadság éneke.

Paradoxonnak tűnik, hozzánk mégis sokkal közelebb állónak érzem ezt a hangot, mint a kortársaihoz. A 18. század végéig kéziratainak a korpusza szinte teljesen figyelmen kívül maradt, néhány könyvtárban és magángyűjteményben volt eltemetve, és az általa festett képekből is csak nagyon kevés eredeti volt ismert. Minden egyéb – legenda volt. Az igazi Leonardo újrafelfedezése korunk története, amely a kódexek és rajzok felfedezésétől és közzétételétől a legfejlettebb technológiák alkalmazásáig terjed festményeinek tanulmányozásában és restaurálásában. Az utóbbi években olyan műveken, mint a Háromkirályok imádása, a Sziklás Madonna, sőt még a Mona Lisa is, ötszáz év után először láthattunk olyasmit, amit csak ő látott: első ötleteinek alakulását, vázlatait és látomásainak még bizonytalan megvalósulását, és megértettük, hogy ezek a művek nem voltak „befejezetlenek”. Felfogtuk, miért akarta őket örökre így hagyni, és soha nem befejezni. Lelkének és testének darabjai voltak, és ezektől ő sosem tudott elszakadni. Műhelyek voltak e képek, álmai feldolgozásának a terepei. A komplexitásra, az élet misztériumára nyitott alkotások. Szépségük a teremtés szépsége, és ez közel hozza őket az Istenhez…

Jó hallgatni a mester hangját. Amikor ír, az olyan, mintha magában beszélne: kérdéseket tesz fel, majd válaszol önmagának, beszélgetőpartnereket talál ki a maga számára, egy ellenlábast, akit elhallgattathat, vagy egy tanítványt, egy nebulót, akinek meg kell tanítania valamit. Meleg, higgadt módon szól, kedveli a történetmesélést és az állatmeséket – ugyanolyan hangon, ahogyan a természet jelenségeit írja le –, majd hirtelen a költészet bűvöletébe emelkedik, és mi tátott szájjal álmélkodunk a teremtett világ csodáin. Vagy éppen ellenkezőleg, az emberek elvetemültsége és tébolya által sebzetten engedi elhatalmasodni magán a dühöt, a maró gúnyt, a borúlátást. Személyes, privát hang ez, olykor annyira bensőséges, bizalmas, hogy valósággal elszégyelljük magunkat, hogy belestünk belső világába.

Már sok éve hallgatom ezt a hangot, elveszve kéziratainak és látomásainak a labirintusában. Elemeztem és publikáltam a szövegeit, irodalmi írásait, a Libro di pitturát (Festészeti könyv)5 vagy a Codice Arundelt (Arundel Kódex), olyan szakemberek vezetésével, mint Carlo Pedretti és Paolo Galluzzi.6 Az Accademia dei Lincei által támogatott és a firenzei Museo Galileo portálja által az interneten közzétett kutatás során könyvtárára vonatkozóan megpróbáltam rekonstruálni egy olyan ember kulturális látókörét, aki soha nem volt tanulatlan, műveletlen, vagy ahogy ő nevezte saját magát: homo sanza lettere.7 Eleinte mindenekelőtt talán kalandos élményvilága vonzott, attól a pillanattól fogva, hogy tizenöt éves koromban szinte véletlenül elolvastam Freud értekezését Leonardo egy gyermekkori emlékéről (Eine Kindheitserinnerung des Leonardo da Vinci).8 Ez volt az első találkozásom a művésszel, egy kamasz fiúé, aki az élettel, a szépséggel, a szerelemmel és a nemiséggel kapcsolatos kérdéseket teszi fel magának. Amikor aztán kódexeinek lapjain újra találkoztam vele, továbbra is az „ember” története érdekelt „az emberek között”.

Több mint huszonöt évvel ezelőtt részben meg is írtam ezt a történetet egy több idegen nyelvre lefordított monográfiában.9 Ám ez a történet annyira szerteágazó, hogy még akkor is, amikor azt hiszed, hogy teljes egészében megragadtad, azon veszed észre magad, hogy egy árnyékot szorongatsz a karodban, miközben az élete, Leonardo valódi élete semmivé foszlott. Így aztán visszatértem a labirintusba, hogy a legapróbb részleteknek is a nyomába eredjek, abban a hiú ábrándban, hogy megfoghatom a kezét, és szorosan tarthatom, mielőtt újra eltűnne. Ilyen részletek a szövegek és újraírt szövegek, törlések, látszólag értelmetlen grafikai jelek, helységnevek, családtagok, barátok és diákok nevei, dátumok és az időre vonatkozó jelzések, könyvek és tárgyak számbavétele, napi bevásárlólisták, pénzügyi számlák, emlékek és vallomások, diadalok és vereségek. Mindezt együttvéve apránként – az elmúlt húsz évben áttanulmányozott dokumentumok és felfedezések mellett – alakot öltött ez az új életrajz.

Egy valami ugyanakkor még hiányzott. A legfontosabb mozaikkocka. Caterina, Leonardo anyja.10 Ő az, aki megvilágítja a fia egész életét; ő az, aki közelebb hoz bennünket hozzá egy tökéletesen emberi dimenzióban, és megérteti velünk, hogy életművének a misztériuma nem kifürkészhetetlen és homályos rejtélyekből áll, hanem az élet egyszerű és határtalan titkaiból: szeretet, születés, a szülés elősegítése, szenvedés és öröm, élet és halál. Az ő története a szenvedés és a fájdalom, a remény és a szabadság története, annak a nőnek a históriája, aki a leggyarlóbbként a földkerekségen az emberiség egyik legnagyobb lángelméjének adott életet. Végső soron nem más ez, mint a szeretetnek a története, a szereteté anya és gyermeke között. Egy szétválasztás és egy veszteség története. Hány efféle históriát ismerünk, és mindegyik egyedi és csodálatra méltó. Mindannyiunk története ez, és ő, a gyermek egész életét azzal fogja tölteni, hogy igyekezzen megtalálni őt, az anyát, és visszaszerezzen valamit szíve mélységeiből. Kezének simogatását, mosolyának a fényét…

I.
EGY FIÚ VINCIBŐL

1. Három órával napnyugta után

Anchiano, Vinci közelében, 1452. április 15.

Lenyugvóban a nap. Egy távoli hegy, egy sötét körvonal a ködben, talán egy folyó csillogása. A Montalbano meredélyén épp az imént visszhangzott az Úrangyala imát jelző harangszó. A Santa Croce tornyának a harangjára Vinciben a paternói Santa Lucia kis falusi templomának szerényebb, de közelebbi harangja válaszolt. Még péntek van; ez a nap is olyan, akár a többi, semmiben sem különbözik tőlük. A parasztok megszakítják a munkájukat az olajfaligetekben, az asszonyok házuk küszöbén állva áhítatosan keresztet vetnek. Imádkoznak az asszonyért, akit a galambdúc alatti olajsajtoló házba vittek. Terhes, a kilencedik hónapban van. Nemrég folyt el a magzatvize. Az olajfák csendjében csak szívet tépő kiáltásai hallatszanak. Mária, mindannyiunk égi anyja a segítségére siet majd, megmenti. Hirtelen, napnyugta után három órával abbamarad a kiáltozás.1 Néhány pillanattal később, a tiszta tavaszi égbolt első csillagai alatt felhangzik egy csecsemő sírása.

Ki az anya? Senki sem tudja, nem idevalósi. Az apa a fiatal jegyző, ser Piero da Vinci, de ő Firenzében él. Nem nős, így a gyermek, ahogy mondják, „jó vérből született”, természetes gyermek. Akad azonban valaki, aki azonnal, habozás nélkül befogadja a családba, mit sem törődve a szóbeszéddel. Piero apja az, Antonio. Öregember, túl a nyolcvanon. Egy csoda Isten kegyelméből, az első unoka! Talán már nem is remélte, hogy látni fogja hosszú élete végén.

A régi ház az olajsajtolóval, ahol a gyermek született, nem Vinciben, magában a kisvárosban vagy fenn a várban található, hanem Anchianóban, a dombon, valamivel feljebb. Az öreg Antonio jól ismeri a házat, hiszen egy másik, saját kezűleg írt dokumentumban, egy 1449. október 18-án kelt magánokiratban is említést tesz róla. Ő maga nem jegyző ugyan, de tud írni-olvasni, van tapasztalata a világról, és nem neheztel akkor sem, ha a környékbeliek arra kérik, hogy közvetítőként, meghatalmazottként vagy békekövetként avatkozzon be vitás ügyekbe, szerződésekbe. Több mint két évvel korábban, egy másik, Vinciben lévő házban, a városi malom közelében, miközben ostáblát játszottak, megszakították a játszmát, hogy megírassák vele az anchianói olajsajtoló haszonbérleti szerződését. A tulajdonos ser Tomme di Marco di Tommaso Bracci firenzei jegyző volt, a bérbeadók pedig Orso di Benedetto és Francesco di Iacopo. A firenzei városállam két finánca is részt vett az okirat megfogalmazásában, akik a területet és a Montalbanót átszelő utakat felügyelték.2

Anchiano egy apró település, nem messze Vincitől, a szintén kicsiny Santa Lucia a Paterno egyházközségben. Stratégiai pont, ugyanis itt halad át a Montalbanót átszelő régi út, amely felfelé egészen a Sant’Alluccio-toronyig vezet, majd a másik oldalon Carmignano és Bacchereto felé ereszkedik lefelé. Egykor a vinci és firenzei guelfekkel örökös harcban álló ghibellinek vára volt ezen a helyen: előbbiek végül 1327-ben leromboltatták azt. Nem maradt itt más, mint egy maroknyi falusi ház a hegygerincen. Egyik oldaluk a vízmosásra néz, a másik meg a szelek járta, felhők tarkította tágas térségre, amely a Fucecchio párolgó mocsárvidékén túl az Apuai-Alpoktól a Monte Pisanóig és a tengeri horizont pislákoló vonaláig húzódik.

Ez az a hely, ahol Vinci lakóinak régi hagyománya szerint a gyermek megszületett. A legújabb levéltári kutatások is megerősítik ezt a hagyományt. Keresztelőjén nemcsak nagyapjának, Antoniónak a szomszédjai vesznek majd részt keresztszülőkként a kis Vinci városkából, hanem olyanok is, akik ilyen vagy olyan módon kötődnek Anchianóhoz és Santa Lucia a Paternóhoz: olyanok, akik ott születtek, ott van birtokuk, ott dolgoznak a földeken, akik onnan fentről nősültek, vagy ott fenn helyezték el idős anyjukat.

Ha mégannyit változott is az idők során, a régi ház még mindig ott áll az olajfák között: három nagyszoba, egy szinten terrakottapadlóval és kandallóval, valamint a vastag falakban lévő fülkékkel a szerszámok vagy a berendezési tárgyak tárolására. Tartozik hozzá egy szerényebb kiszolgálóépület, amelynek a végén egy kenyérsütő kemence található; alatta átjáró vezet lefelé egy, a mély völgy sűrű és titokzatos növényzetére nyíló belső udvarra.

Az olajsajtoló 1445-ig ser Lodovico di ser Duccio Franceschi firenzei jegyző, majd később ser Tomme tulajdonában volt; utóbbi 1479-ben bekövetkezett halála után a firenzei szervitákhoz, azaz a nagy jelentőségű Santissima Annunziata-kolostorhoz került. A szerzetesek intézője történetesen ser Piero, a gyermek apja lett, aki 1482-ben megvásárolta és helyreállíttatta a birtokot, és elhelyezte rajta a családi címert: egy kis vendégházat akart belőle építtetni fogadóval a vándorok meg az ott áthaladó zarándokok számára, de aztán nem lett belőle semmi. Azóta a ház a Da Vinci család tulajdonában maradt. 1504-ben bekövetkezett halála után ser Piero néhány örököse ideköltözött, és nemzedékről nemzedékre ott maradtak, egészen 1624-ig, amikor Guglielmo szerzetes, ser Piero fiának, Guglielmónak utolsó leszármazottja a rendházának, a Santa Lucia alla Castellina-kolostornak adományozta. 1452-ben tehát sem a ház, sem az olajsajtoló nincs Antonio vagy ser Piero tulajdonában. De talán épp ebből az okból e hely – jobban, mint a városi ház – képes volt megadni az ilyen szabálytalan terhesség boldog befejezéséhez szükséges nyugalmat és tapintatot.

2. „A Lionardo nevet kapta…”

Vinci, 1452. április 16.

Amilyen hamar csak lehet, meg kell keresztelni a „bűnnek” ezt az elragadó gyümölcsét – különben, ha nem éli túl, az örökkévalóságig a pokol tornácára kerül, oda, ahol nincs se fájdalom, se öröm –, akár már a születése utáni napon, fehérvasárnap, húsvét „második vasárnapján”, Vinciben, a Santa Croce-templom egyszerű kő keresztelőmedencéjénél. A keresztelés szertartását a plébános, don Piero di Bartolomeo Pagneca végzi. Meglehet, sem az apa, sem az anya nincs ott, de jó sokan vesznek részt az ünnepi eseményen. Vinci lakói.

Itt vannak valamennyien, a keresztség tanúi. Belépnek a templomba, és nyomban látni akarják a gyönyörű, tágra nyílt szemű gyermeket. A kisbirtokos Papino di Nanni Banti szerény korsó- és csemegekereskedéssel rendelkezik, Meo di Tonino Martini pedig szintén egyénileg gazdálkodó paraszt. Arrigo di Giovanni Tedesco a nagy hatalmú firenzei Ridolfi család intézője a Ferrale-gazdaságban, továbbá a Santa Barbara-kápolna alapítója Vinci templomában. Itt van a tehetős földbirtokos, Piero di Andrea Bartolini, akit a Malvolto („rosszindulatú”, „ellenséges”) gúnynévvel illetnek, valamint keresztkomája, a kovács Nanni di Venzo, aki magával hozta tizenhat éves lányát, Mariát is; amúgy sógorok, mert két nővért, Barna di Nanni és monna3 Niccolosa lányait, Menicát és Fiorét vették feleségül.

A tanúk között van a megözvegyült és Mercataléban lakó monna Niccolosa. A környékbeli nők egész seregét vitte magával. Köztük van monna Lisa, a fondorkodó közvetítő Domenico di Bertone özvegye; monna Antonia, Giuliano Bonaccorsi állatkereskedő özvegye és egyben Andrea di Giuliano Bonaccorsi – aki korábban a Santa Croce-kápolna papja és a San Matteo-kápolna javadalmainak a kedvezményezettje volt, jelenleg pedig a San Piero in Vitolini lelkésze – anyja, végül pedig monna Pippa di Previcone. Valamennyien Antonio és felesége, monna Lucia barátai. Papino, Nanni és a lelkész Piero, valamint Piero di Domenico Cambini és Giusto di Pietro kovácsmester szintén szomszédok.

A keresztelő után Antonio fáradtan tér haza. Érzi, hogy még valami fontos tennivalója van. Nem mulaszthatja el, hogy a családjukban történt rendkívüli eseménynek nyoma maradjon, márpedig ennek legtermészetesebb módja az, ha leírja. Mindig is tudta ezt. Gyermekkorában azt tanították neki, hogy amit nem írsz le, az nem is létezik… Az időfolyamatban meg kell határozni ezt a pontot, hogy rögzítsük az új élet kezdetét, folytonosságban azok létezésével, akik megelőzték őt, meg akik majd utána jönnek. Titokzatos találkozó a nemzedékek között.

Felüt hát egy nyilvántartást, amely jegyző apjáé, ser Piero di ser Guidóé volt. Az utolsó oldalon tart; az évek során már használta, ide jegyezte fel gyermekei, Piero, Giuliano, Violante és Francesco születését, valamint keresztelőjét – mintha egy kis privát emlékkönyv lenne. Egy üres hely még maradt, lent a lap alján. Az öreg kezébe veszi a tollat, belemártja a tintatartóba, és végül belefog az írásba: „1452 / unokám született, a fiam, ser Piero fia, április 15. napján, szombaton, éjjel 3 órakor. A Lionardo nevet kapta. A keresztelőn ott volt Piero di Bartolomeo da Vinci lelkész; Papino di Nanni Banti; Meo di Tonino; Piero di Malvolto; Nanni di Venzo; Arigho di Giovanni Tedescho; monna Lisa di Domenicho di Brettone; monna Antonia di Giuliano; monna Nicholosa del Barna; monna Maria, Nanni di Venzo lánya; monna Pippa di Previchone.”4

„A Lionardo nevet kapta.” Különös választás. A Da Vinci családban soha senkit nem hívtak így. Noblati Szent Lénárd (Leonárd), a limoges-i remete nagy tiszteletnek örvend ezen a vidéken, mivel két egyformán nehéz hatáskörben tevékenykedik: segít a raboknak és a rabszolgáknak megszabadulni a láncaiktól, valamint támogatja a nőket, hogy ki tudják hordani nehéz terhességüket. Gyönyörű név, amelyről azt mondják, hogy egyesíti magában az oroszlán (leone) erejét és a tűz hevét (ardore). Mindenekelőtt azonban a szabadság jegyét hordozza. Antonio azon tűnődik, hogy a kicsi valaha is viselheti majd a Da Vinci család nevét. Örömére szolgálna, de a gyerek fattyúnak született, és csak akkor lesz jogosult a családnév viselésére, ha az apja törvényesíti. Az is megeshet, hogy Piero erre nem hajlandó. Nem számít. Most és mindörökké a gyermek ser Piero di Antonio da Vinci Leonardója, „az unokám, a fiamnak, ser Pierónak a fia”. Jól van ez így is…

3. Jegyzők is, kereskedők is

Vinci, Firenze, Barcelona, Marokkó
a 14. és 15. század fordulóján

A születési hely neve, Vinci egybeesik a család nevével (Da Vinci), ez utóbbi viszont a család származási helyéből eredeztethető. De mely korban? Feltehetően akkor, amikor valamelyik ősük elsőként úgy döntött, hogy tesz egy nagy lépést: elhagyja a környéket, és végleg beköltözik a 13. században egyre erősödő, hatalmas városállam, Firenze polgári és politikai életének központjába. A Guidi grófok hűbéri uralma alól felszabadult Vinci település és annak vára már 1254-ben összekötötte sorsát a nagyvárossal, mindig hűséges maradt a guelfek pártjához, a 14. század második felétől kezdve pedig hosszú, békés időszakot élvezett. Vinci 1372-ben castellaniából („váruradalom”) potesteria lett, amelyet egy választott főtisztviselő, a podestà, valamint két guelf kapitány és harminc tanácsos igazgatott.

Egy ideje azonban a Da Vincik – habár megtartottak néhány birtokot a kisvárosban és környékén – Firenzébe költöztek, és megpróbáltak a magasabb mesterségekhez (Arti Maggiori) sorolt társulások közül is a legnagyobb hatalommal rendelkezőbe bekerülni: ez volt az Arte dei Giudici e dei Notai (bírák és jegyzők céhe). Az első jegyző a családból az 1330 és 1360 között tevékenykedő ser Guido di Michele volt, aki elérte, hogy mindkét fia, Piero és Giovanni is tanuljon és felvételt nyerjen a céhbe. Ser Pierót, miután Guido di Battifolle gróf jegyzőként beiktatta, követnek nevezték ki Sassoferratóba, de magasabb tisztségekre törekedett, így a Signoria jegyzőjének tisztjét is betöltötte. Közéleti érvényesülése határozott előrelépést jelentett a városi rangsorban a kis vidéki városból érkezett család számára. 1417-ben bekövetkezett haláláig ser Piero ugyanis a Santa Maria Novella-templom közelében elterülő, előkelő San Michele Berteldi negyedében, a város leggazdagabbjainak a palotái mellett, néhány lépésre a hatalom központjaitól élt.

Ser Giovanni ellenben, azt követően, hogy kezdetben a bátyjával együtt ő is Firenzében próbálkozott, úgy döntött, hogy szerencsét próbál, és a mediterrán világ egyik fővárosába, Barcelonába költözik, ahol firenzei kereskedők jómódú és nagyszámú kolóniája élt. Feleségével, Lottiera di Francesco Beccanugival a katalán városban telepedett le, ahol a kereskedők loggiája, a Logia de los comerciantes és az épülő, grandiózus Santa Maria del Mar-székesegyház közelében lakott. Fia, Frosino, miután megszerezte az állampolgárságot, azonnal bekapcsolódott a Mallorca és Valencia közötti olyan fontos áruk kereskedelmébe, mint a finom gyapjú és festékanyagok, szorosan együttműködve a nagy pratói kereskedő, Francesco di Marco Datini társaságával.

A tengerentúli kereskedés kalandjával együtt járó mesés gazdagság délibábja igen csábító. A fiatal Antonio, ser Piero di ser Guido fia is, aki 1372 körül született, ahelyett, hogy apjához hasonlóan jegyzőnek állt volna, inkább követte unokatestvére, Frosino példáját, és Barcelonába ment. Közel tizenöt éven át vett részt unokafivére kereskedelmi ügyleteiben, és a Firenze és Toszkána gazdasági erejének középpontjában álló tevékenységhez, a textiliparhoz szükséges nyersanyagok, valamint fűszerek adásvételére szakosodott. A Barcelona, Valencia, Mallorca és Marokkó közötti vizeken hajózott, dacolva a viharokkal és a kalóztámadások veszélyeivel, bejárta a karavánutakat, egészen a szultánság fővárosáig, Fezig, és részletes kereskedelmi leveleket küldött a marokkói kikötőkből. Később Barcelonában Frosinóval együtt aktívan részt vett I. (Emberséges) Márton aragóniai király javára a firenzei kereskedők adóinak a behajtásában.

Unokatestvére, Frosino leveleiben egyik kedvesének, Violanténak a neve is felbukkan. Aztán egy ponton, nem tudni, miért, Antonio otthagy csapot-papot, és visszatér Toszkánába. Egy szál magában. Több mint negyvenévesen, vagyon, mesterség, céhbeli tagság nélkül, Antoniónak mindent elölről kell kezdenie. Egy második életet, teljesen újat és nem könnyűt. Röviddel hazatérése után nőül veszi Luciát, ser Piero Zosi jegyző lányát, aki a Montalbano keleti oldalán fekvő Bacchereto városából származott, amely a kemencéiről volt nevezetes: terrakottakorsókat égettek bennük (apósának is volt egy ilyen kemencéje). Egy ideig Firenzében küszködtek, majd az Arno túlpartjára, Oltrarnóba költöztek, a köznép által kedveltebb Santo Spirito, gonfalone Drago negyedbe (amelynek zászlaján egy sárkány látható), és firenzei polgárként Antonio immár örökre ennek a negyednek a lakója maradt.

Apja, ser Piero di ser Guido 1417-ben bekövetkezett halálakor úgy döntött, hogy visszatér Vincibe, és megbékél a vidéki élet egyszerűbb, mindennapi tennivalóival: műveli a földet, köt néhány bérleti szerződést, foglalkozik az olaj és a gabona adásvételével, pereskedik, új ház építésébe fog, vagy helyreállít egy romos mezőgazdasági épületet. Az apjától örökölt néhány ingatlan nem túl busás járadékából élt. Mik voltak ezek? Néhány birtok Vinci közelében, egy Costereccia di Orbignanóban, Santa Maria al Pruno közelében, egy másik Colombaiában („galambdúc”), a Santa Croce közelében, egy búzaföld a Linari nevű helyen, a Streda patak mellett, valamint számos egyéb, a területen szétszórt kisebb földterület, ezenkívül pedig két építési telek, egy a várban, egy meg a városban. Az össztermék: 50 véka búza, 26 és fél hordó bor, két korsó olaj, 6 véka cirok. Nem túl sok.

Aztán jöttek a gyerekek is. Későn, nagyon későn. Antonio már a hatvanhoz közeledett, és a felesége is elmúlt már harminc. Első fiának a születése, akit 1426. április 19-én apja és kalandvágyó unokatestvére emlékére a Piero Frosino névre kereszteltek, olyan fontos és talán nem remélt esemény volt, hogy Antonio felnyitotta apja, ser Piero jegyzői regiszterét, és a nagy könyv utolsó, üres lapján hosszas emlékeztető írásba fogott a születésről és a keresztelőről, büszkén jegyezve fel valamennyi részt vevő keresztszülő nevét. Többek között egy régi firenzei barátjáét, Cristofano di Francesco Masiniét, aki a Santo Spirito kerület egyik előkelősége volt, és magas közhivatalt viselt, valamint egy Piero di Malvolto nevű fiúét, aki huszonöt évvel később részt vesz majd Leonardo keresztelőjén is.5 Fiának, Pierónak a neve aztán az 1427. évi telekkönyvi nyilatkozatban jelenik meg először, amelyben Antonio a tulajdonában lévő különböző ingatlanok ellenére hangsúlyozza, hogy „nincsenek igazi javai”, „nincs munkája”, sőt „laknia sincs hol”, mivel kis családja még mindig egy környékbeli viskóban lakik; ez egy bizonyos Antonio di Lionardo di Cecco tulajdonában van, aki így törleszti neki némely adósságát.6

1428. május 31-én Antonio újra megnyitotta apja nyilvántartását, és feljegyezte második fia, Giuliano születését, aki azonban nem sokkal később meghalt. A fájdalmat követően újabb öröm: 1432. május 31-én lánya született, Violante Elena. 1436. június 14-én a régi jegyzőkönyv utolsó lapján Piero, Giuliano és Violante nevéhez Antonio hozzáadta a negyedik és egyben utolsó fiú, Francesco Guido nevét.7 A család bővülésével azonban Antoniónak nagyobb házra volt szüksége. Ez 1433-as telekkönyvi bejelentésében is szerepel: egy ház „kis veteményeskerttel”, amelyet a városban vásároltak, majdnem a várhoz vezető út (a mai Via Roma) végén, a jobb oldalon; északról Piero di Domenico Cambini és Papino di Nanni Banti birtokai, délről pedig a Santa Croce-templom telke határolják.8 Ebben a házban lakik a következő évtizedekben a család, és itt tölti életének első éveit feltehetően a kis Leonardo is. A ház a város egyik módos polgára, Giovanni Pasquetti tulajdonában volt, aki 1422-ben örökös nélkül halt meg, és azt a firenzei karmelitákra, valamint a Santa Maria Nuova Kórházra hagyta. A szerzetesek és az ispotály gondnokai azonban úgy döntöttek, hogy megszabadulnak tőle, és egy Domenico di Bertone nevű ügybuzgó közvetítőre bízták az eladását.9 Egy bizonyos: Antoniónak nem volt ennyi pénze, ezért némiképp el kellett adósodnia. Az 1433. évi telekkönyvben kijelentette, hogy még mindig tartozik a Santa Maria Nuova Kórháznak a szerződésben kikötött 30 forintból 23-mal. Domenico régi barátja volt Antoniónak: húsz évvel később, Leonardo keresztelőjén ott volt felesége, az időközben megözvegyült monna Lisa is.

Vagy tíz évvel később Antonio gyermekei szép lassan kirepültek a fészekből. Így volt ez rendjén, a maguk életét akarták élni. Elsőnek Violante távozott, és feleségül ment egy bizonyos Simone d’Antonio da Pistoiához. Simonéról azonban csakhamar kiderült, hogy tiszteletlen Antonio papával szemben, azzal vádolva őt, hogy nem fizette ki neki a lánya teljes hozományát. 1453-ban, a Leonardo születése utáni évben napvilágra került, hogy Simone Andrea di Giuliano Bonaccorsival, Vitolini település papjával és egy másik, Accattabriga („kötekedő”) gúnynevű semmirekellővel együtt részt vett egy hazárdjátékban. Ez gondot okozott sógorának, ser Piero jegyzőnek: kénytelen volt bocsánatkérő levelet írni a pistoiai kúrián dolgozó munkatársának, ser Ludovico di Lucának, aki egy családi vitában támogatta Simonét, amiért az nemtörődömséggel és hálátlansággal fizetett.10 A fia, Piero ellenben az 1440-es években Firenzébe költözött, hogy jegyző legyen. Aki nem jegyző fiának született, annak nem volt könnyű dolga. Ami a családi vonalat illeti, Antonio hibájából kimaradt egy nemzedék, és Pierónak a semmiből kellett újrakezdenie. Nem állt előtte nyitva egyetlen kapu sem, nem kapott segítséget sehonnan sem. Talán nem is egyszer bukott meg nehéz felvételi vizsgáján az Arte központjának szigorú épületében, a Via del Proconsolón. Hivatalos iratokat ugyanis 1449 előtt nem készített, a legkorábbiakat is csak egy idősebb jegyző, ser Bartolomeo di Antonio Nuti közreműködésével. Március 2-án Pisában, a San Casciano-kápolnában egy szerény adomány átadásáról szóló szerződést hozott tető alá. Március 7-én Firenzében, a Santa Felicità Oltrarnóban meghatalmazást írt Francesco d’Andrea Franchi baccheretói plébános, egy kissé különös pap számára, akit egy napon szintén kiközösítenek.11 Időközben az ifjú jegyző azonban már Firenzében is intézett kisebb hivatalos ügyeket, apja megbízásából is. 1446-ban saját kezűleg ő vitte a firenzei földhivatalba Antonio adóbevallását.12

Violante házassága, Piero tanulmányai. Szakadatlan kiadások, és szerény jövedelmével Antonio nem tudott ezekkel megbirkózni. Így aztán mit volt mit tenni, apránként el kellett adogatni azt a kevés földet, amivel a család itt-ott Vinci környékén rendelkezett. A Leonardo születése előtti évben, 1451-ben készült telekkönyv könyörtelen listát közöl róluk: egy három véka búza elvetésére alkalmas földterület és egy másfél véka búza elvetésére alkalmas kisebb, Canapale nevű birtok a Streda-patak mellett, amelyet Papino di Nanni Bantinak, illetve Vitolini papjának, Andrea di Giuliano Bonaccorsinak adtak el (ez utóbbi ugyanaz a személy, aki Simonéval és a Kötekedővel szerencsejátékot játszott); egy ház építésére alkalmas földdarab Mercatalénál, amelyet Biagio di Nanninak, a pap Piero di Bartolomeo és Piero d’Andrea Buti barátjának adtak el; egy két és fél véka elvetésére alkalmas földdarab Campaglianának a San Lorenzo ad Arniano nevű településrészén, amelyen búzát termesztenek, és olajfákkal van beültetve (ezt Canetto Franchininek adták el); a San Bartolomeo a Streda-templom melletti, hat véka gabona elvetésére alkalmas szántóföld, amelyet Marco di ser Tomme Braccinak adtak el; végül pedig egy másik, öt véka gabona elvetésére alkalmas szántóföld a Via Franconesén, amelyet monna Lisa, Antonio di Lionardo özvegye vett meg.13

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina Kiadó igazgatója

Felelős szerkesztő: Falus János

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Daróczi Enikő

ISBN 978 963 13 7180 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License