Sara Desai

A NAGY ÉKSZERRABLÁS

A mű eredeti címe

To Have and to Heist

Copyright © 2023 by Sara Desai

This edition published by arrangement with Berkley,

an imprint of Penguin Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

ISBN 978 963 452 912 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Sharonnak, Ranának, Adele-nek és Taricknek:
nekünk is megvolt a kis rablóbandánk

Prológus
Jack

Képzeld el, hogy egy átlagos fickó vagy! Szereted a munkádat. Már majdnem kifizetted a Ford F150-es pick-upod részleteit. Van egy listád a világ minden táján élő nőkről, akik örülnek, ha élvezhetik a társaságodat. Az Acanthocereus tetragonus kaktuszod virul. Ráadásul egészséges is vagy.

Egy hűvös nyári estén Berlinben visszaszereztél egy tízmillió dollárt érő Caravaggio-festményt egy magángyűjtőtől. Nem kell aggódni: a gyűjtő rosszfiú volt. Úton a repülőtér felé megállít négy huligán egy Saabban. Felrobbantják a bérelt autódat, agyba-főbe vernek, meglőnek, és elviszik a festményt. Elhaló utolsó leheleteddel megkérdezed, ki küldte őket. Mivel már amúgy is majdnem a halálodon vagy, elárulják: egy bizonyos Mr. X. Nem vagy meglepve.

Egy évvel később még mindig életben vagy, de azt kívánod, bárcsak ne lennél. Az új barátnőd azzal nyaggat, hogy kötelezd el magad. A Ford-kereskedés visszavette a kocsidat. A főnököd próbaidőre bocsát, pedig nem a te hibád, hogy nem volt biztosítva a bérelt autó. És mindennek a tetejébe Mr. X. mindig egy lépéssel előtted jár a játszmában.

Egy megbízás kapcsán rábukkansz egy nyomra, amely egy kis, alig ismert európai országba vezet. Ejted a barátnődet, és megszerzel egy antik műtárgyat a királyi palotából. Megy minden, mint a karikacsapás. Keresztülutazol egész Európán, Londonba. Miközben a Mexikóba induló gépre vársz, Mr. X. gorillái megtalálnak a Heathrow mosdójában. Rögtön tudod, hogy baj lesz, amikor meg sem várják, hogy kezet moss. Még mindig terápiára jársz a múltkori verés és a lövés után, úgyhogy most inkább csak egyszerűen átadod nekik a műtárgyat. Azért beléd eresztenek egy golyót, csak úgy, szórakozásból.

Ez alkalommal hat hónapba telik, hogy felgyógyulj. Így, hogy nem dolgozol, bevételed sincs, és ha nincs pénzed, nem tudod fizetni a kocsidat. Végül visszatérsz a munkába, és kapsz egy fülest a tökéletes műtárgyról. A Vad Szív nevű pompás nyakék huszonhat ovális rózsaszín gyémántból áll, amelyeket kisebb gyémántok és smaragdok vesznek körbe, és egy negyvenkarátos, szív alakú, rózsaszín gyémántmedál tartozik hozzá. A nyakék egyike a több ezer felbecsülhetetlen értékű kincsnek, amelyet a britek raboltak el Indiából a gyarmati időkben, és most egy kis múzeumban kerül kiállításra Chicago Near North Side negyedében.

Több mint tizenöt esztendeje nem jártál már a szülővárosodban, bár Lou unokafivéredet azért felhívod minden születésnapján. Ő úgy tudja, hogy szélhámos vagy New Yorkban. Csalódást okozna neki, ha tudná, mi az igazi melód.

Ez alkalommal igyekszel okosan csinálni mindent. Hamis útlevéllel utazol, álnéven. Szobát foglalsz egy elegáns szállodában, és inkább lemondasz a hűségpontokról, amiket a megszokott olcsó szállodaláncnál kapnál. Lou szerez neked egy Sig Sauer 45-öst meg két kis Beretta M9-22-est. Nemrég szabadult a sittről, és most fegyvereket árul a feketepiacon, a felesége üvegházában, a bazsarózsák mögött. Tizenhat százalékban biztos abban, hogy a fegyverrel kereskedés nem jelenti azt, hogy megszegi a feltételes szabadlábra bocsátás szabályait.

Jó érzésed van ezzel a mostani melóval kapcsolatban. Amikor visszaérsz a szállodába, megejtesz két telefonhívást. Először is odaszólsz a Ford-kereskedésnek, hogy készítsék elő a kocsidat. Aztán felhívod Lou feleségét. A bazsarózsái szürkepenészesek. Elmagyarázod neki, hogy a kezelést azzal kell kezdeni, hogy tisztán tartja őket, és lemetsz, majd megsemmisít minden fertőzött növényi részt. Kételkedsz benne, hogy követi az utasításokat, és magadban megjegyzed, hogy mostantól máshol szerezd be a bazsarózsát.

Miután három napon át felderítést végeztél a múzeumban, az éjszaka közepén is felkeresed a helyszínt, hogy körbenézz az épületben és a környéken. A kertben elvadult a növényzet, és húgyszag terjeng. Mindegy. Nem azért jöttél, hogy kertészeti tanácsokat adj, hanem azért, hogy megszerezd a nyakéket, és a sűrű bozót remek helyet nyújt a rejtőzködéshez. Készítesz pár fotót, aztán eldugod a felszerelésedet a hunyorok között, egy pompás tölgyfa tövében, aminek bakteriálislevélfoltosság-fertőzése van. Most már nincs más dolgod, mint kivárni a tökéletes éjszakát.

1. fejezet

Vannak olyan emberek, akiknek szükségük van másokra, és vannak az introvertáltak.

Az ember nem választhatja meg, hogy melyik csoportba tartozik, mindenki az adott személyiségjeggyel születik. Vagy olyan gyerek leszel, aki azzal tölti az iskolai szüneteket, hogy futkározik a játszótéren, és barátokat keres, vagy egy kis angyalka, aki csendben üldögél a sarokban egy könyvvel, és elmerül egy másik világban.

Én határozottan azok közé tartozom, akiknek szükségük van az emberekre. Ha pár óránál hosszabb ideig egyedül maradok, már neki is állok végighívogatni mindenkit, aki a gyorshívón szerepel a telefonomban, vagy elballagok a közeli kávézóba, ismerős arcokat keresve. Az a fajta ember vagyok, aki rögtön odamegy hozzád, és megkérdezi, hogy szabad-e ez a hely az asztalodnál, ha úgy látja, barátra van szükséged, vagy csevegni kezd veled a boltban sorban állás közben, és közli, hogy szerencsés vagy, amiért ehhez a kasszához álltál, mert Charlotte olyan gyorsan húzza le az árukat, hogy mindig kifelejt egy-két tételt, és talán egy ingyenbabkonzervvel térhetsz haza.

Mindig csodáltam az olyan embereket, akik megelégszenek a saját társaságukkal. A legjobb barátnőm, Chloe az egész hétvégét képes eltölteni úgy, hogy nem beszél másik emberi lénnyel, ha a lánya épp egy sportmérkőzésen van, vagy valamelyik barátnőjénél alszik. Bár ami azt illeti, ez nem teljesen igaz. Azt hiszem, amióta megismerkedtünk negyedikes korunkban a játszótéren, soha nem volt olyan, hogy pár óránál hosszabb idő eltelt volna úgy, hogy nem kommunikálunk egymással valamilyen formában. Chloe akkor is mindig ott van nekem, ha épp az imádott romantikus regényeinek a legsötétebb részénél tart, amikor minden elveszett, és úgy tűnik, a főhős és a hősnő soha nem fog boldogan élni, míg meg nem halnak.

Nem is tudom, mit csináltam volna, ha nem veszi fel a telefont azon a napon, amikor én, Simi Chopra majdnem megöltem egy embert.

– Ó, te jó ég, Chloe! – Egy tükröt tartottam a földön fekvő, anyaszült meztelen, nyolcvan körüli férfi szája elé, hogy lássam, lélegzik-e. Az olyanok, akiknek szükségük van más emberekre, általában könnyedén végeznek egyszerre több feladatot, még ha ebből az egyik az is, hogy érzelmi támogatás kérjenek a legjobb barátnőjüktől, miközben próbálják újraéleszteni a házinénijük egyik lovagját a sok közül. Nem mintha felróttam volna a nyolcvanéves Rose-nak, hogy mivel tölti a szabadidejét. Nagyon kedvesen kiadta nekem a háza alagsorában található kis lakást csökkentett bérleti díjért, cserébe besegítettem neki a házimunkában, és társaságot nyújtottam azokon az estéken, amiket nagy ritkán itthon töltött. Legalább egyvalaki a ház lakói közül kielégítő életet élt, még ha az nem is én voltam.

– Mi a baj? – Chloe megnyugtató hangja kissé recsegve szólt a telefonban. Már készültem új mobilt venni, de ott volt a lakbér, a hiteleim, a terápia és a megélhetés költségei, és hiába dolgoztam egy irodában kezdő fizetésért, plusz mellékállásban egy édességboltban, így sem kerestem annyit, hogy nagyon ugrálhassak.

– Azt hiszem, megöltem valakit.

Chloe pillanatnyi késlekedés nélkül rávágta:

– Keresek hipót, és már indulok is!

– El fogsz késni a munkából.

– Ugyan, szívem, ez egy IT telefonos ügyfélszolgálat. A nap nagy része azzal telik, hogy azt mondjuk az embereknek, hogy kapcsolják ki a számítógépet, és indítsák újra. Valaki majd beáll helyettem.

Chloe az én leghűségesebb emberem. Soha nem tesz fel kérdéseket. Soha nem ítélkezik. Mindenkinek kellene egy olyan barát, akit ha felhív azzal, hogy valószínűleg megölt valakit, az az első dolga, hogy megy a hipóért.

– Siess, alig lélegzik a pasas! – Letörölgettem a tükröt, és megint odatartottam a férfi szája elé, és magamban megjegyeztem, hogy ne felejtsem el megköszönni a szüleimnek, amiért tizenkettedikes koromban elküldtek egy elsősegélynyújtó tanfolyamra. Ők úgy gondolták, ez az első lépés afelé, hogy majd az orvosira járjak. De a kurzus inkább csak megerősített abban, hogy jobb, ha senki nem teszi az életét az én kezembe.

– Nem árt, ha viszek valami nejlont is – mondta Chloe.

– Nincs vértócsa.

– Akkor is szükség lehet rá, ha nem tudja kontrollálni a beleit.

– Ne gyere már ilyen szarsággal!

– Pontosan arról beszélek. Sok romantikus krimit olvastam. Mindent tudok a hullákról.

– Nem hiszem, hogy halott. – Megfogtam a férfi csuklóját. – Érzem a pulzusát. Bár nem vagyok biztos benne, hogy ez az övé vagy az enyém. Annyira kalapál a szívem, hogy nem tudom megállapítani.

– Szóval csak majdnem halott? Mint A herceg menyasszonyában?

Chloe rajong a romantikus filmekért. Minden évben megnézzük a születésnapján A herceg menyasszonyát, és ha rajta a sor, hogy filmet válasszon a moziban, mindig romantikus komédia lesz a vége. Őszintén szólva, ez a sok nyálas izé nekem olyan, mint amikor a kréta megcsikordul a táblán, de Chloe már csak ilyen. Hetedikben ő vitte el helyettem a balhét, amikor becipeltem egy késkészletet az iskolába, mert kellett az Ollókezű Edward-jelmezemhez, tizenegyedikben pedig becsempészett az osztályterem ablakán keresztül, amikor elaludtam, és majdnem lekéstem a matekvizsgát. A világon bármit megtennék érte.

– Létezik olyan, hogy valaki halott, de még lélegzik? – érdeklődtem.

– Te készültél az orvosira.

Hallottam, hogy szekrényajtók csukódnak, a kulcscsomó zörög a konyhapulton, és kattan egy zár. Chloe elindult. Igazán hatékony volt.

– Ha orvos lettem volna, akkor most nem laknék egy olcsó alagsori lakásban, és nem fuldokolnék az adósságban. – Odaszorítottam a fülemet a pasas mellkasára, és próbáltam kideríteni, van-e szívverése.

– Á, akkor még több hiteled lett volna – mondta Chloe, miközben gyors léptek koppantak, aztán utcai közlekedés zaja hallatszott. Chloe egyedülálló anya, és három állásban dolgozik, hogy talpon tudjon maradni. Nem engedhette meg magának, hogy fenntartson egy autót, így mindenhová tömegközlekedéssel ment.

– Igen, de lett volna olyan munkám, amiből törleszteni tudom a hiteleket, még mielőtt középkorú leszek.

– Már majdnem a buszmegállóban vagyok – lihegte Chloe a telefonba.

Gondolatban vállon veregettem saját magam, amiért annak idején, amikor végre elköltöztem a szüleimtől, úgy döntöttem, hogy maradok az Illinois állambeli szülővárosomban, Evanstonban. Futólag fontolgattam, hogy Chicago belvárosában keresek lakást, de a bérleti díjak nagyon magasak voltak, és majdnem minden szabadidőmet Chloeval és a kislányával, Oliviával töltöttem, úgyhogy nem tűnt jó megoldásnak, hogy több mint húsz kilométer távolságra költözzek tőlük.

– Megjöttek a mentősök! – kiáltott be Rose az előszobából. Miután kihívtam a mentőket, magára kapott egy köntöst, én pedig végtelenül hálás voltam, hogy megtette ezt a szívességet. Nem ítélkeztem felette. Egyszerűen csak nem szerettem volna vizuális emlékeztetőt arról, hogy mi vár rám ötven év múlva.

– Most mennem kell, szivi – mondtam Chloenak. – Rose-nak szüksége van rám. Nemsokára találkozunk.

Megérkeztek a mentősök – egy lélegzetelállító, szőke, zöld szemű pasi, akinek a vonásait mintha egy szobrász vésője faragta volna, meg két hasonlóan dögös társa –, és leguggoltak a földön fekvő majdnem meztelen férfi mellé, hogy megvizsgálják. (Odadobtam egy konyharuhát az ágyékára, illendőségből.)

– Mi történt? – kérdezte a mentős.

– Ma reggel elárasztotta a víz az alagsori lakásomat. – Lesimítgattam a hajamat. Pontosan tisztában voltam vele, hogy úgy rohantam fel, hogy a hajam egy szénaboglyára hasonlít, és csak egy rövid pizsamasort van rajtam egy kinyúlt Chicago Bears feliratú pólóval. – Arra ébredtem, hogy a dolgaim ott úsznak el az ágyam mellett, úgyhogy felrohantam ide, hogy szóljak Rose-nak. Ideadta nekem a lakáskulcsát, amikor beköltöztem, hogy néha be tudjak nézni hozzá.

A mentős elmosolyodott, amit jó jelnek vettem. Talán tetszenek neki a telt idomú indiai lányok, akiknek hosszú, csapzott, sötétbarna hajuk van, és kis pihe az ajkuk fölött, mert már nem volt idejük a reggeli szépségrutinra. Vagy az is lehet, hogy csak a Bearsnek szurkol.

– Sajnálatos módon épp rányitottam, amikor a barátjával azt csinálták a kanapén. – A látvány épp elég rémes volt, bele se mertem gondolni, mennyibe fog kerülni az extra terápia, amire szükségem lesz, hogy kiheverjem a traumát.

– Mármint mit csináltak?

– Hát tudja…

A családomban a mások iránti tisztelet volt a legfőbb érték, amit nagyon belém neveltek. Tisztelet a szülők iránt, tisztelet a nagynénik iránt, tisztelet az idősebbek iránt. Mivel ezt a születésem óta belém sulykolták, nem tudtam rávenni magam, hogy valami vulgáris szót használjak, amikor két idős személy intim kapcsolatáról beszélek. De mégis milyen szót használhatnék? Miért pont egy ilyen szexis mentősnek kellett jönnie?! Vajon kontaktlencsét hord, vagy tényleg ilyen élénkzöld szeme van? Az ott valami orvosi eszköz, amitől kidudorodik a zsebe? Gyorsan igyekeztem megfékezni az elszabadult vonatként robogó gondolataimat, amik mindig is megkeserítették az életemet.

– Keféltek. – A szó kicsúszott a számon, mielőtt elcsíphettem volna.

A férfi ujjai megtorpantak a tabletjén, ahová feljegyezte az információkat.

– Keféltek?

– Jó, oké, szexeltek – mondtam gyorsan. – A kanapén. Pucéran. A függöny zsinórja is használatban volt, meg egy függönyrúd. Láttam egy flakon tejszínhabsprét is. Vissza is kéne tenni a hűtőbe, nehogy megromoljon. – Közelebb hajoltam, és összeesküvőkhöz illő suttogásra halkítottam a hangomat: – Nem tudtam, hogy ilyen pozitúrát negyven fölött is lehetséges megvalósítani. A pasas értette a dolgát. Gondolom, ez érthető is, ha valaki nyolcvan-valahány éve gyakorol, mínusz kábé tizenöt. Persze csak találgatni tudok, mikor vesztette el a szüzességét. Én húszéves koromban szexeltem először.

A mentős kezdett enyhén üveges tekintettel bámulni, ami biztos jele annak, hogy többet beszéltem a kelleténél.

– Mi a neve? – kérdezte.

– Simi Chopra vagyok, jelenleg szingli.

– Úgy értem, a férfi neve.

Az ajkamba harapva elfojtottam egy grimaszt. Miért nem lehet ez a mentős fickó ronda, vagy akár csak átlagos? Ha egy pasi túl jól néz ki, soha nem tudok egybefüggő, értelmes mondatokban beszélni.

– Őszintén szólva, Rose-nak annyi barátja van, hogy nem tudom megjegyezni a nevüket. Többnyire a fiatalabbakat kedveli: ötven és hetven közöttieket, néha negyvenesek is akadnak, akiknél korán beütött az életközépi válság. Azt mondja, a nyolcvanas-kilencveneseknek többnyire problémáik vannak a teljesítményükkel… bár abból, amit láttam, úgy tűnik, ez a pasas kivételt képez. Tulajdonképpen kedveltem Rose legutóbbi udvarlóját. Minden évben lefutotta a tíz kilométeres távot a Lincoln Parkban tartott jótékonysági futáson, amit az állatkert javára rendeznek. Szuper fitt, és kockás a hasa, bár néha eltűnődtem, nem csak a bordái állnak-e ki, mert kizárólag nyers dolgokat eszik, igazából füvön él. Rose értékelte az állóképességét, de az étkezéseknél mindig bosszankodott, mert a pasi folyton kirohangált a kertbe legelni.

– Kér valaki teát? – Amikor a mentősök megérkeztek, Rose elment, hogy felöltözzön, és most egy trópusi mintás ruhában tért vissza, amihez széles, pink öv tartozott, és hozzáillő színű magas sarkú cipő. Rose színésznő volt, és még mindig játszott. Imádta a feltűnő színeket és a nagy mintákat, mert illettek a személyiségéhez.

– Ez talán most nem a legmegfelelőbb pillanat – jegyeztem meg. – Hogy hívják ezt a pasast?

– Stan – felelte Rose. – Nem tudok róla túl sokat. Múlt héten találkoztunk egy bárban, az előadásom után, és azóta hancúrozunk. Nyolcvannyolc éves, de olyan, mintha az ötvenes éveiben járna. Kellemes volt a változatosság kedvéért olyasvalakivel lenni, aki ilyen érett.

A mentős köhögött, és kissé fuldokolva kérdezte:

– És hogy kötött ki a padlón?

– Benyitottam, és megijesztettem – feleltem. – Rose a kanapén volt. Félig-meddig. Amikor meglátott engem, felsikoltott, mire Stan megijedt, és leugrott róla. Illetve előbb csak lassan eltolta magát, aztán esés lett belőle. Nem mintha megbámultam volna, de hát valahová csak kell nézni, és az én tekintetem pont odaesett, de aztán rögtön azt kívántam, bár máshová néztem volna.

– Nem azért vagyok itt, hogy ítélkezzek – jegyezte meg a mentős, de közben úgy csóválta a fejét, ami némiképp meghazudtolta a szavait.

Éreztem, hogy rohamosan csökken az esélye annak, hogy összejöjjek vele a mentőautó hátuljában.

– Elvesztette az egyensúlyát, ahogy próbált felállni – folytattam –, aztán elesett, és beverte a fejét a dohányzóasztalba. Hívtam a mentőket, és ellenőriztem egy sminktükörrel, hogy lélegzik-e. – Kis szünetet tartottam, várva az elismerést, hogy milyen talpraesett vagyok, de hiába.

Hűvös légáramlat csapta meg kivörösödött arcomat, és aztán meghallottam, hogy csukódik a hátsó ajtó.

– Megjöttem! – kiáltotta Chloe. – Hoztam hipót meg gumikesztyűt. A nejlon a kocsiban van. Hol van a hulla? Esetleg bedobhatnánk a folyóba! – Földbe gyökerezett lábbal megtorpant a konyhasziget mögött, amely elválasztotta a konyhát a nappalitól. – Á, nem vagy egyedül…

– Helló, drága! – Rose kis integetéssel üdvözölte. – Attól tartok, nem tudom teával megkínálni. Épp indulunk a kórházba.

– Ő Chloe – mutattam be a mentősnek a barátnőmet. – Segíteni jött.

– Szerencse, hogy még idejében ideértünk. – A mentős valamit feljegyzett a tabletjén.

Kissé megszeppenve próbáltam fejjel lefelé elolvasni, mi áll a kijelzőn.

– Mit írt fel?

– Csak egy kis emlékeztetőt magamnak, hogy soha ne maradjak egyedül egy házban magával meg a barátnőjével. – Eltette a tabletet, aztán kitárta az ajtót, és fogta, amíg a társai kitolták Stant egy kerekes hordágyon. Rose mellette sétált, és fogta a kezét.

– Ez vicc akart lenni? – kiáltottam fel. – Remélem, vicc. Ne felejtse el, én mentettem meg azzal, hogy ellenőriztem, lélegzik-e. Ha én nem lennék, valószínűleg már halott lenne.

Chloe lerakta a konyhapultra az extra nagy méretű hipós flakont meg a táskáját, odarohant hozzám, és a karjába zárt.

– Jól vagy? Ne hívjam fel a terapeutádat?

– Nem kell. – Megborzongtam a karjában. – Elég lesz, ha a szemembe öntesz egy kicsit abból a hipóból, attól jobban leszek. Azok után, amiket láttam…

Chloe egész lénye lágy és meleg, organikus pamutból készült pulóverétől kezdve a bolyhos UGG csizmájáig. Ragyogó kék szeme, rózsás arca és hosszú, göndör szőke fürtjei mintha csak egy karácsonyi romantikus filmből léptek volna elő. Tökéletesen el tudtam képzelni egy olyan filmben, ami arról szól, hogy a főszereplő egy kisvárosba költözik, hogy pékséget nyisson, és belezúg a mogorva tűzoltóba/rendőrbe/seriffbe, aki úgy tervezi, hogy bús magányban tölti a karácsonyt, mígnem aztán ketten együtt csapdába esnek egy kis hegyi kunyhóban a hóviharban.

Chloe azonban nem ilyesmiket művelt, hanem annak ellenére, hogy szoftvermérnöki végzettsége volt, nappal egy IT-ügyfélszolgálaton dolgozott, mellette egy főiskolán adott órákat, esténként pedig passzióból etikus hekkerként is működött. De a lakbér, a számlák, a diákhitel részletei mellett így is nagyon küszködnie kellett, hogy kijöjjön a pénzéből.

– Jobb lesz, ha most felhívom Rose biztosítóját – mondtam, és kibontakoztam az ölelésből. – Aztán nekilátok a takarításnak.

– Nem kell munkába menned?

A „munka” nálam azt jelentette, hogy középszintű pozíciót töltöttem be árelemzőként egy élelmiszer-forgalmazó cégnél. A munkám abból állt, hogy egy aprócska fülkében üldögéltem, és adatokat vittem be a számítógépbe heti negyven órában. Agyzsibbasztó unalom, állandó figyelemelterelések, és a társasági interakció teljes hiánya. Reggelente alig tudtam bevonszolni magam az irodába. Túlképzett voltam, alulfizetett, és a munkának semmi köze nem volt a végzettségemhez, aminek a megszerzéséért négy éven át koptattam az egyetem padjait. Mellékállást kellett vállalnom egy édességboltban, hogy meg tudjak élni, fizessem a számláimat, törlesszem a diákhitelt, és arra is fussa, hogy néha-néha esténként elmenjek egy kicsit szórakozni, ami csak akkor fordult elő, ha több mint száz dollár volt a számlámon, miután kifizettem azt, amivel a barátaimnak tartoztam, akik az előző héten kölcsönadtak az Uberre, hogy haza tudjak jönni.

– Nem mehetek el itthonról – feleltem. – Fel kell meregetni a vizet, megvárni a vízvezeték-szerelőt, felhívni a biztosítót, aztán bemegyek a kórházba, hogy megnézzem, Rose rendben van-e. Meg kell próbálnom menteni a holmimból, ami menthető, aztán szólok a szüleimnek, hogy hazaköltözöm, amíg itt nem rendeződnek a dolgok. – Az agyam máris felpörgött, és beindult az endorfináradat. Semmit nem élvezek jobban, mint ha túl sok tennivalóm van egyszerre.

– Ki fognak rúgni – közölte Chloe. – Már kétszer figyelmeztettek.

– Ez amúgy is megtörtént volna. – Amióta végeztem az egyetemen, elég gyakran váltogattam a munkahelyeket, küzdöttem, hogy találjak valami olyat, ami inspiráló a számomra, és ahol kihasználhatom a képességeimet, amiket az üzleti diplomával szereztem. Túlteng bennem az energia, csak rövid időre tudom a figyelmemet összpontosítani, és rendkívül rosszul tűröm az unalmat. Mindig mozgásban kell lennem. Szükségem van az állandó cselekvésre és a rövid határidőkre. Ha egyszerre tizenöt dologra kell koncentrálnom, akkor ragyogóan teljesítek. Ha egy kis kuckóban üldögélve ismétlődő feladatokat kell végeznem, miközben folyamatosan eltereli valami a figyelmemet, akkor kétszer olyan keményen kell dolgoznom, mint a kollégáimnak, csak hogy lépést tudjak tartani velük. Chloe azt mondta, olyan vagyok, mint egy kacsa, ami ránézésre minden erőfeszítés nélkül úszkál, de valójában a víz alatt hevesen lapátol a lábával.

– Megkérdezhetnéd az édességboltban, nem dolgozhatnál-e ott hosszabb munkaidőben – javasolta.

– Már így is híztam két kilót. Ha többet dolgoznék ott, beszerezhetek egy teljesen új ruhatárat. – Imádtam édességet árulni a Westfield plázában. Szerettem a káoszt és a tömeget. Szerettem, hogy a tulajdonos rögtön átlátta, hogy egyedül is tudom vinni az egész boltot: intézem a pénzügyeket, az árukészletet, a kirakatot, kezelem a bolti tolvajokat, az áruszállítókat, a gyerekeket és a turistákat.

– Akkor, ha nem kellek a hulla eltüntetéséhez, indulok a munkába – mondta Chloe. – Este majd dumcsizunk.

– Jó, mert rám fér majd a biztatás azok után, hogy elmondom a szüleimnek az összes rossz hírt: majdnem kinyírtam Rose pasiját, elvesztettem a lakásomat és az állásomat, hogy valószínűleg magáncsődöt kell jelentenem, és visszaköltözöm hozzájuk.

– Csak azt ne áruld el nekik, hogy még mindig szingli vagy! – figyelmeztetett Chloe.

– Naná hogy nem! Akkor kitagadnának.

2. fejezet

– Hogy érted, hogy haza kell költöznöd? – Az anyám hangja kongóan visszhangzott a konyhánkban, amitől még ezerszer rosszabb lett az előző napi túl sok cukor miatt érzett másnaposságom. Próbáltam beosonni a hátsó ajtón, miután az estét azzal töltöttem, hogy segítettem Rose-nak kitölteni a biztosítási papírokat egy vödörnyi sült csirke és három zacskó cukorka mellett, miközben a tévében a Gyilkos sorok ment. De persze a szüleim elcsíptek.

– Csak addig, amíg kiszárad az elázott lakásom – mentegetőztem. – Ígérem, észre se fogjátok venni, hogy itt vagyok.

A szüleim egy szerény négyszobás házban laknak Evanston egy csendes zsákutcájában, vagyis a „kis Chicagóban”, ahogy – az itt lakókon kívül – mindenki hívja ezt a zöldellő kis kertvárost. Anya angol irodalmat tanít a Northwestern Egyetemen, amely csak pár saroknyira van a házunktól. Apa könnyen be tud járni az elővárosi vonattal a munkahelyére, a Loop kerületben található férfiszabászatba. Miután a három fivérem és én is elköltöztünk otthonról, apa átalakította az ikrek szobáját jógastúdióvá, az enyémet viszont meghagyták úgy, ahogy volt, egyrészt vendégszobának, másrészt arra az elkerülhetetlen esetre, ha haza kellene költöznöm.

– Beosztást kell készítenünk a reggeli zuhanyozásra, ha mind be akarunk érni a munkába kilencre. – Az apám felnézett a fényes papírra nyomtatott férfidivat-magazinból. Szabómester volt, a Chopra férfiruha-szabászat tulajdonosa, úgyhogy követnie kellett a divattrendeket. Az édesapjától tanulta a szakmát, és együtt futtatták fel a céget Chicago egyik legjobb szabászatává. Sok hírességet öltöztettek a sztárséfektől a filmsztárokig, sőt a Bears néhány játékosát is.

– Miért kell az embereknek kilenckor kezdeni a munkát? – tűnődtem hangosan. – Ki döntötte el, hogy a munkanapnak kilenctől ötig kell tartani? Nem egyértelmű, hogy az emberek sokkal produktívabbak lennének, ha kialudnák magukat? Nem vagyunk gépek. Mindenkiknek más a bioritmusa. Én kétszer olyan hatékony lehettem volna, ha a főnököm engedi, hogy tizenegykor kezdjem a munkát, és este hétig dolgozzak.

Rögtön tudtam, hogy elszóltam magam, amikor az apám felvonta a szemöldökét.

– Lehettél volna…?

– Már nem dolgozom ott – vallottam be. – Nincs összhangban a meggyőződéseimmel. Nem feküdt nekem az a feladat, hogy minél több egészségtelen élelmiszeripari terméket továbbítsunk az ellátói láncon. Már így is járványszerűen terjed a túlsúly a gyerekek körében.

– Na és mi van az édességbolttal? – Az anyám összevonta a szemöldökét. – Az mennyire van „összhangban a meggyőződéseiddel”? – Extra adag szarkazmussal ejtette ki a szót. Az ő szakmájában a szavaknak nagy jelentőségük van.

– Azt nem ételként áruljuk – magyaráztam. – Mindenki tudja, hogy az csak cukor.

– A gyümölcslé is tiszta cukor – jegyezte meg az apám. – Egy pohár narancslében huszonöt kanálnyi cukor van. – Az apám az egészséges életmód megszállottja. Minden reggel ötkor kel, elmegy futni, aztán fél órát jógázik és húsz percet meditál. Reggelire tojásfehérjéből készült omlettet eszik búzafüves proteinshake-kel, aztán ebédre fehérjedús ételeket, már ha van rá ideje.

– Kit érdekel most a gyümölcslé, Rohan? Megint elvesztette a munkáját! Így soha nem fogjuk férjhez adni. – Az anyám rosszallóan hozzám fordult: – Ez alkalommal mit követtél el?

– Semmit. Az az iroda a kétségbeesés pusztasága, kiszívja az ember lelkét. Túlképzett voltam. A munka agyzsibbasztó, és az egyterű iroda miatt túl sok minden elvonta a figyelmemet. Ennél rosszabb munkahelyet nem is választhattam volna.

– És miből fogsz megélni? – vont kérdőre az anyám. – Hogy fogsz férjet találni?

Vannak emberek, akik remek kapcsolatot ápolnak a szüleikkel. Én minden tőlem telhetőt elkövettem, hogy a lehető legkevesebb időt töltsem az enyémekkel. Nem mintha rossz emberek lettek volna – kedvesek voltak, jótékonyak, nagylelkűek, és a környéken mindenki szerette őket –, de ellenállhatatlan vágyat éreztek arra, hogy ítélkezzenek felettem, és beleavatkozzanak az életembe. Az egyetem előtt állandóan nyomás alatt álltam, hogy legyen belőlem orvos, ügyvéd vagy mérnök. Aztán lemondó sóhajjal vették tudomásul, amikor úgy döntöttem, üzleti képesítést szerzek, és a diploma után láthatóan kétségbeestek, amikor nem találtam más állást, csak kezdő irodai munkát. És még rosszabb volt a családi állapotom. Huszonkilenc éves és hajadon. Ennél nagyobb csalódást nem is okozhattam volna nekik.

– Extra műszakot vállalok majd az édességboltban, és keresek másik állást, de ez időbe telik. – Felkaptam egy pillekönnyű házi zsemlét az asztalról. Az anyám pompásan sütött-főzött, ami kissé ironikus, mivel az apám nem nagyon evett. Szerencsére a fivéreimnek nem voltak étkezési problémáik, úgyhogy ha hazalátogattak, mindent felzabáltak.

– Mennyi időbe telik? – érdeklődött az apám.

– Nem tudom. A múltkor kilencven állásra jelentkeztem, és ez az élelmiszer-forgalmazó cég volt az egyetlen lehetőségem. Tényleg nem akarnék megint kezdő szintről indulni valahol. Szeretném használni a diplomámat, de pénzre is szükségem van. Lehet, hogy vállalok még valami boltban eladói munkát, amíg keresgélek.

– Azért ne vesd el a kezdő pozíciókat! – mondta az apám. – Tudod, hány vezérigazgató kezdte így? A Walmart-áruházlánc igazgatója, Doug McMillon árut rakodott le a teherautókról, és onnan küzdötte fel magát a csúcsra.

– Akkor most a lányunk teherautókról fog lerakodni a boltban? – Anya közben már nekilátott rendet rakni a konyhában. Az a fajta nő volt, akinek ég a keze alatt a munka, úgy száguldott át a házon, mint egy hurrikán, egyik kezében a porszívóval, a másikban a szennyeskosárral. Apa szeretett lassan enni, és elidőzni az asztalnál. Az anyám mindig futtában evett, soha nem ült le – ami elkerülhetetlen volt négy gyerek és teljes állás mellett. Soha az életben nem láttam, hogy leült volna vacsorázni. Többnyire, mire apa végzett az evéssel, anya már kitakarította a konyhát, elkészült a mosással, feltörölte a padlót, összerakta a sportmezeket, bekészítette másnapra az uzsonnát, és már ment is lefeküdni, hogy reggel elölről kezdhesse az egészet.

– Ha eladói munkát akarsz, dolgozhatnál nálam – ajánlotta fel az apám. – Szükségem lenne segítségre a fiatalabb vevők kiszolgálásához, de a korodbeliek nem nagyon akarnak szabóságban dolgozni. Azt mondják, olyan munkát szeretnének, ami iránt szenvedélyt éreznek, és az öltönyök nem ébresztenek bennük szenvedélyt.

– És mi van Cristiannal? – A félig portugál, félig brazil származású Cristian Da Silva egy éve dolgozott az üzletben. Amikor épp nem öltönyök eladásával és a női kuncsaftokkal való flörtöléssel volt elfoglalva, akkor életvezetési tanácsadóként és férfiescortként is ügyködött. Soha nem értettem, hogy egy olyan fickó, akinek az a legfőbb célja az életben, hogy minél több emberrel ágyba bújjon, miért dolgozik egy férfiszabóságban, míg aztán egyszer el nem mesélte, milyen súlyos hitelkártya-adóssága van, mivel olyan életmódot folytat, amit nem engedhet meg magának.

Apa legyintett.

– Cristiant nem érdekli, hogy karriert fusson be a szabászatban. Ha nem értene olyan jól a vevők nyelvén, már elbocsátottam volna. Az én időmben hálásak voltunk, ha kaptunk munkát. Az izgalmakat meg a szenvedélyét az ember a hobbijában élte ki.

– Ez már nem a középkor, apa. Az emberek egyensúlyt akarnak a mindennapjaikban. – Az apám egész életét felemésztette a munka. Ha nem a bemutatóteremben volt, akkor a szabókat ellenőrizte, a vásárlókkal találkozott, szöveteket válogatott, vagy a világot járta, hogy divatbemutatókon vegyen részt, és tervezőkkel találkozzon.

– Az én kiegyensúlyozatlan életemnek köszönhetően vettük meg a házunkat.

– Hát én úgyse tudok soha házat venni, akkor minek tegyem tönkre magam a próbálkozással?

– Simi nagyra értékeli az ajánlatodat. – Az anyám figyelmeztető pillantást lövellt felém, mintha tudná, hogy vissza akarom utasítani apa ajánlatát, mert arra számítok, hogy ő úgyis nemsokára lánykérők hadát fogja idecsődíteni. – Hétfőn reggel kezdhet is.

– Holnap este lesz rá szükségem – mondta apa, mintha már meg is lenne beszélve a dolog. – El kell mennem egy divatbemutatóra, és este érkezik egy késésben lévő szövetszállítmány. Nem bízom benne, hogy Cristian egyedül is át tudja venni. Simi ért az üzlethez.

Mind értettünk az üzlethez. A fivéreimnek és nekem a gimnazista éveink alatt minden szombaton ott kellett dolgoznunk a műhelyben. Az apánk abban reménykedett, hogy legalább egyikünkben érdeklődés ébred, és átveszi a családi üzletet, de a bátyám, Nikhil orvos lett, az ikrek pedig mérnök szakon tanultak az MIT-n.

– Holnap este dolgom van – közöltem. – Chloe elvállalt valami hekkermunkát, a Victoria Múzeum biztonsági ellenőrzését, és meghívták az új ékszerkiállításuk előzetes bemutatójára. Megkért, hogy kísérjem el, mert hátha az igazgató művészetekkel kapcsolatos kérdéseket tesz fel neki. Én az egyetem első évében felvettem művészettöri-órákat is.

– Inkább Chloet választanád, mint a saját apádat? – Az apám drámaian a szívére fektette a kezét. – A hajléktalanságot és a munkanélküliséget egy állás helyett?

– Rohan! – Az anyám, aki az asztalt törölgette, felnézett. – Nem dobhatod ki az egyetlen lányodat az utcára.

– Másfélszeres óradíjat fizetek – mondta az apám. – Ennél jobb ajánlatot nem kapsz.

Az ajkam megremegett, és elfojtottam egy mosolyt. Ha volt valami, amit az egész családom imádott, az az alkudozás művészete.

– Nem hiszem el, hogy azt gondolod, cserben hagynám Chloet pénzért – feleltem megjátszott felháborodással. – Milyen barátnő az ilyen?

– És milyen lány az, aki nem segíti ki az apját egy kritikus időszakban?

– Olyan, akinek pénzre van szüksége.

Apa tüntetőleg rázta a fejét.

– Jó, dupla bért fizetek.

– Megegyeztünk – feleltem. – De valamivel kárpótolnod kell Chloet. Imádja a dal tadkát, a paneer masalát, a methi saagot, a bárány biryanit és a kókuszos csirkecurryt, amit te főzöl.

Az apám arca meglágyult. Nagyon kedvelte Chloet, és a kislányát, Oliviát is.

– Szombaton megfőzöm, és ehetik azt vasárnap ebédre.

– Akkor megegyeztünk. Chloe kénytelen lesz nélkülem menni a múzeumba.

– A pöttyös vagy a virágos? – Chloe felmutatott két ruhát a telefonja kameráján keresztül. Egész jól fogadta, hogy mégsem megyek el vele a múzeumi kiállításra, hanem inkább apának segítek az üzletben, főleg mivel a múzeumi konzultáns, aki online felvette erre a munkára, az utóbbi pár napban a kezdeti barátságos hangról flörtölésre váltott, és arra is célozgatott, hogy azt reméli, az este folytatódni fog a múzeumi program után is.

– Az attól függ, kire akarsz benyomást tenni. – Megpördültem a forgószéken, amely ott állt apa üzletében egy polc alatt, amit a szivárvány minden színében pompázó cérnák töltöttek meg. – A pöttyös bohém, mégis kifinomult, és vonzó lenne mondjuk egy múzeum művészeti igazgatójának, főleg egy olyan múzeuménak, ami egy történelmi épületben van. A virágos inkább te vagy, de ha össze is akarsz jönni a hekkerhaveroddal…

– Nem a haverom. Biztonsági konzultáns, akit a múzeum igazgatója bízott meg, hogy találjon egy etikus hekkert, aki tesztelni tudja, milyen gyenge pontjai vannak az új biztonsági rendszerüknek. Michael P.-nek hívják.

Már többször felvetettem, hogy Chloe ne csak mellékállásban vállaljon etikus hekkeri megbízásokat, hanem lehetne ez a főfoglalkozása is, de így, hogy egyedül kellett gondoskodnia Oliviáról, ráadásul mély önbizalomhiánnyal küzdött, így inkább választotta az ügyfélszolgálatos állás stabilitással és mindenféle juttatásokkal járó biztonságát.

– A teljes vezetéknevét nem tudod?

– Csak online leveleztünk. Az e-mail-címében és az instagramos felhasználónevében is Michael P. szerepel.

– Ha azt tervezed, hogy összejössz Michael P.-vel, akkor valami olyat vegyél fel, ami azt üvölti: „A tiéd akarok lenni!”

– Ki akar kié lenni? – Cristian érdeklődve felnézett a telefonjáról. A kedvenc oldalzsebes nadrágja volt rajta, és egy testhezálló fekete póló A társadalmi igazságosság harcosa felirattal az elején. A szabadidejében focizott, és azt állította, hogy önkéntesként dolgozik egy állatmenhelyen, bár nem tudtam, hogy ez igaz-e. Inkább csak egészséges távolságból csodáltam a szexi mosolyát, a vékony, izmos testét, a szépen formált állkapcsát és a haját, aminek láttán csak arra tudtam gondolni, bárcsak belemélyeszthetném az ujjaimat, miközben szenvedélyesen nekem esik. De azért igyekeztem csak egészséges távolságból bámulni, nehogy rajtakapjon, és megpróbáljon ágyba vinni. A rövid idő alatt, amióta a szállítókat vártuk, három különböző nőt hívott fel, és mindegyiknek elmondta, hogy ő az egyetlen drágasága, és ma este felmegy hozzájuk.

– Folytasd csak a csajozást! – mondtam. – Biztos vagyok benne, hogy van még jó néhány egyetlen drágaságod, akik alig várják, hogy felhívd őket.

– Csak féltékeny vagy. – Lágy, barna, hálószobába való szeme izzott. – De ne aggódj! Be tudlak szorítani a jövő hétre, ha egy kis szerelemre vágysz Cristiannal. – Megnézte a tükörképét a kirakat üvegében, és elmosolyodott. Tudatában volt, mennyire dögös. Ha nem néztem volna utána kicsit a közösségi médiában, és nem láttam volna vizuális bizonyítékát is a felfújt egójának és a szexmániájának, akkor nem lettem volna immunis a vonzerejével szemben.

– Ajjaj, arra ne is számíts! – Megint kinéztem az utcára, nem jött-e meg végre a teherautó, és kapaszkodtam a halvány reménybe, hogy korán érkezik, és még ott találom Chloet a múzeumban, ha nagyon sietek. A közlekedés többnyire nagyon lelassul a kerületben este hét után, amikor már mindenki elhagyta a várost, hogy hazatérjen a kényelmes kertvárosi otthonába, de aztán kilenckor megint beindul, a repülőtéri forgalom miatt. Apa gyakran erre a nyugisabb időszakra szokta időzíteni a szállításokat.

– Cristian van ott veled? – kérdezte Chloe.

– Igen. Azt hiszi, kétségbeesetten szeretném az ágyamba rángatni.

– Én senkit sem fogok ma este az ágyamba rángatni – panaszkodott Chloe. – A ruhatáram azt ordítja, hogy „küszködő egyedülálló anya”.

– Pontosan ezért hagytam ott a kis fekete ruhámat az előszobaszekrényedben. Amelyiknek csipkés a felső rétege, és jól kivágott. Amíg a múzeumigazgatóval találkozol, felvehetsz rá egy csini kardigánt, de amikor elmentek inni valamit Michael P.-vel…

– Említettem már mostanában, hogy mennyire imádlak?

– Hipót hoztál nekem egy esetleges gyilkossági helyszínre. Szerintem ennél többet nem kell mondani.

– Miről nem kell többet mondani? – Cristian megint felnézett a telefonjáról. – Meggyilkoltál valakit? Még soha nem bújtam ágyba egy gyilkossal. Bármit megteszek neked, amit akarsz, bébi. Hideg fürdő… játszhatunk késekkel, koporsóval… Ha attól indulsz be, húzhatsz nejlonzacskót a fejemre.

– Ne kísérts!

A telefonban hallottam, ahogy a szekrényben egymásnak koccannak a vállfák, aztán Chloe felszisszent.

– Ez tökéletes! A pasinak nem lesz esélye.

– Azért ne izgasd fel magad túlságosan! – Odébb mentem, hogy Cristian ne hallja, amit beszélek. Képes beindulni a leghalványabb szexuális utalástól is. – Még azt se tudod, hogy néz ki. Lehet, hogy egy negyvenéves kocka, aki az anyja házának az alagsorában lakik.

– Egyedülálló szülő, mint én, van egy tizenéves lánya. Sok közös van bennünk: ugyanazt a zenét szeretjük, ugyanúgy rajongunk a romantikus vígjátékokért, érdeklődünk a modern építészet iránt, és ugyanolyan szenvedélyünk a hekkerkedés. Úgy érzem, máris jobban ismerem, mint amennyire Kyle-t valaha is ismertem.

Hideg borzongás futott végig a hátamon, amikor Chloe kimondta az erőszakos exférje nevét. Még tizenhat éves korában ismerkedett meg vele, amikor pincérnőként dolgozott nyáron a srác szüleinek az exkluzív klubjában. Kyle akkor másodéves egyetemista volt, mérnökinformatikusnak tanult, és mindennap odajárt golfozni az apjával. Elbűvölő volt, jóképű, és sikerült levennie Chloet a lábáról, szó szerint, a raktárban. Ő volt neki az első. Két hónappal később felfedezte, hogy terhes, és úgy döntött, megtartja a babát. Kyle először faképnél hagyta, de amikor a szülei megtudták a dolgot, azzal fenyegették meg, hogy kitagadják az örökségből. Akkor meggondolta magát, és megkérte Chloe kezét, aki tizenhat évesen az alkoholista anyjával élt, és azonnal belekapaszkodott ebbe a házasságba, mint egy mentőövbe. Pedig jobban járt volna, ha egyedül marad.

– Soha nem ismerted igazán Kyle-t – mondtam. – Ő egyáltalán nem akarta megosztani veled az életét. Csak azért vett el, hogy megkapja a szülei pénzét. Szerintem ez elég nyilvánvaló lett, miután otthagytad, és nem fizetett gyerektartást, aztán még volt képe megpróbálni kibékülni veled, miután a szülei végül kitagadták.

Chloe hat borzalmas évet töltött Kyle-lal, aki folyton dühös volt, és megkeseredett, beleragadva a fizikai és érzelmi bántalmazás körforgásába. Amikor végre megszabadult tőle, két állásban dolgozott, és esténként egyetemre járt, hogy a lehető legjobb életet tudja biztosítani Oliviának.

– Oda tudnál jönni te is, amikor elmegyünk inni valamit a múzeum után? Szükségem lenne rád, hogy megnézd magadnak a pasit. Nem bízom a saját ítéletemben. Mi van, ha ő is csak egy másik Kyle, csak én nem látom?

– Persze, ott leszek. Küldd majd el SMS-ben a címet! – A számba dugtam pár szem barackos gumicukrot. Az édességboltbeli munkával az a baj annak, aki cukorfüggő, hogy korlátlanul rendelkezésre áll az utánpótlás. Csoda, hogy még megvan az összes fogam.

Próbáltam jókedvű maradni, de aggódtam Chloe miatt. Annak ellenére, amiken keresztülment, továbbra is kedves volt, és gyengéd, ráadásul könnyen megbízott az emberekben. Mindenkiről a lehető legjobbat feltételezte. Hitt a romantikában, a szerelemben és abban, hogy létezik a „boldogan éltek, míg meg nem haltak”.

– Talán van egy helyes barátja, és róla meg kiderül, hogy számodra ő a nagy Ő, és akkor tarthatunk dupla esküvőt, amiről kislánykorunkban álmodoztunk – vetette fel Chloe.

A legszívesebben hangosan felnevettem volna, de tele volt a szám a gumicukorral. Nekem nincs olyan, hogy „nagy Ő”. A pasik általában barátként tekintenek rám, vagy ami még rosszabb, a húgukként. A randijaim többnyire eseti tanácsadó ülésekké alakulnak, amikor is tippeket adok az illetőnek, hogyan hívja randira azt a csajt, aki igazából tetszik neki. A kapcsolataim véget érnek, ha lealázom a pasikat kosárlabdában, vagy megverem biliárdban. Mivel három fiútestvérrel nőttem fel, megtanultam, hogy álljak helyt a fiús tevékenységekben.

A szállítóautó megérkezett az üzlet elé, és intettem Cristiannak, hogy nyissa ki az ajtót.

– Megjött a teherautó – mondtam a telefonba Chloenak. – Most mennem kell átvizsgálni a szöveteket, büntetésképpen, amiért elvesztettem az állásomat. Ha dögös a pasi, küldj róla egy fotót! Ha tizenhat alatti, akkor számold meg, hány pattanása van.

– De én nem is…

– Ugye megbocsátasz nekem?

– Persze.

– Érezd jól magad, szívem!

– Te is.

Eltettem a telefont, feltűrtem a ruhám ujját, és indultam, hogy „jól érezzem magam” Cristiannal.

3. fejezet

Épp elpakoltuk az utolsó vég szövetet is a raktárban, amikor Chloe felhívott. Azonnal száguldani kezdett a pulzusom.

Chloe soha nem szokott telefonon hívni.

Üzeneteket váltottunk, appokon cseteltünk, kommenteket írunk egymás posztjaihoz, videótelefonáltunk, szervereken kommunikáltunk. A telefonhívást azokra a ritka alkalmakra tartogattuk, amikor a kezünk le volt foglalva valamivel, mondjuk majdnem halott nyolcvanévesekkel, katasztrofálisra sikerült süteményekkel vagy egyéb valódi vészhelyzetekkel.

– Mi a baj, szívem? – Chloe közelében nem nagyon voltak nyolcvanasok, és azt is tudtam, hogy ma este nem süteménysütéssel van elfoglalva.

– Segíts! Csapdába estem!

Egyetlen szempillantás alatt jeges borzongás futott végig rajtam, aztán elfogott a pánik.

– Hol vagy? Azonnal megyek!

– Mi történt? – Cristian levette a pólóját, miközben a szöveteket pakolta, nem mintha a munka olyan izzasztó lett volna, hanem mert szerette mutogatni megszállott edzőterem-látogatásainak az eredményét.

– El kell mennem. – Odadobtam neki az üzlet kulcsait. – Zárj be helyettem! Jövök neked eggyel.

– Ez azt jelenti, hogy akkor játszunk majd gyilkososat? – kiáltott utánam Cristian.

– Azt csak szeretnéd. – Kiléptem az üzlet ajtaján, és kihangosítottam a telefont, miközben azon gondolkoztam, hogyan juthatok el a leggyorsabban Chloehoz.

– Be van zárva az ajtó. – Chloe hangja egyre élesebben csengett. – Nem tudom kinyitni.

– Tudod, hogy hol vagy? Láttad a furgont? Fehér volt? Bekötötték a szemedet? Számoltad a kanyarokat útközben, ahogy az önvédelmi kurzuson tanultuk? Milyen zajokat hallottál? Éreztél szagokat? Tudtad hívni a rendőrséget?

– Nem hívhatom a rendőrséget – zokogta Chloe. – Azt fogják hinni, hogy én tettem.

– Mit tettél? Nem tudlak követni. Vegyél egy nagy levegőt, és nyugodj meg! Hol vagy?

– A múzeumban. Amikor megérkeztem, nyitva volt a bejárat, égett a villany, de nem volt itt senki. Gondoltam, elkezdték nélkülem a kiállítás bejárását, mert késtem. Kerestem a többieket, amikor valami üvegcsörömpölést hallottam az emeletről. Felmentem, hogy megnézzem, mi történt, és ahogy beléptem az emeleti galériába, az ajtó becsapódott mögöttem. Belülről nem lehet kinyitni. Hívtam a múzeum központi számát, küldtem egy e-mailt a címükre, de nem válaszol senki. Az igazgatóval soha nem kommunikáltam közvetlenül, nem tudom az elérhetőségét. Fogalmam sincs, kit hívhatnék még.

– És mi van Michael P.-vel?

– Ő nincs itt… – Chloe hangja megremegett. – Nincs sehol. Próbáltam neki üzenetet küldeni, de nyomát se találom a szervernek, amit a projektre állítottam fel. Eltűntek a korábbi üzeneteink, a digitális szerződés, amit kötöttünk, a megbízás, a jelentésem, amit írtam. A profilja is törlődött arról a platformról. Minden eltűnt. Mintha a pasas soha nem is létezett volna.

Baljós érzés vett erőt rajtam, amitől libabőrös lettem.

– Na és a cége?

– Az nem létezik. Nincs semmi nyoma online, és közvetlenül a céggel nem álltam kommunikációban. Michael keresett meg engem a szabadúszókat közvetítő oldalon keresztül. Azt mondta, őt a múzeum kérte fel, hogy végezzen egy kétfeles áthatolhatósági tesztet, és én leszek a piros csapat, amelyik próbálja megtámadni a rendszert, és áttörni a védelmi pontokat. Úgy tűnt, minden legális.

Megkerestem a Victoria Múzeum címét. Többnyire magasvasúttal közlekedtem, de ha olyan volt a helyszín, az Uber néha gyorsabb.

– Tarts ki! Próbálom kitalálni, hogy érhetek oda a leghamarabb.

– Van még valami… – Chloe habozott. – Az egyik üvegezett tárolót az ékszerkiállításon betörték, ez lehetett a csörömpölés, amit hallottam… és eltűnt egy nyakék. Az üvegszilánkok az ablakhoz vezetnek.

– Gondolod, hogy valaki ellopta, pont amikor ott voltál?

– Nem tudom, mit gondoljak. Michael azt mondta nekem, hogy a múzeum épp most kapcsolta össze az összes biztonsági rendszerét egy integrált rendszerbe, és szeretnék tesztelni, hol sérülékeny, még mielőtt megnyitják az új ékszerkiállításukat. Meghekkeltem a rendszerüket, beazonosítottam a gyenge pontokat, és elküldtem Michaelnek a jelentésemet. Azt javasoltam, hogy különítsék el a fizikai és a kiberbiztonsági intézkedéseket, mert egy integrált rendszerben egy hekker könnyen le tudja állítani a teljes múzeum biztonsági rendszerét. A jelentésben megadott információkkal simán megtehette, hogy mindent lekapcsolt, és egyszerűen besétált.

– De miért zárt volna be téged? Ha a rendőrség megérkezik, látni fogják, hogy nincs nálad a nyakék. Nem vádolhatnak azzal, hogy te loptad el.

– És mi van, ha azzal vádolnak, hogy tettestárs voltam? – Chloe hangja még élesebb lett. – Meg sem próbáltam elrejteni a digitális lábnyomaimat, mert azt hittem, ez egy legális munka. A rendőrség látni fogja, hogy meghekkeltem a rendszert. És most itt vagyok, bezárva éjszaka egy múzeumba, egy betört tárló mellett. Nem fogják keresgélni a valódi tolvajt, amikor itt vagyok én!

Nem, nem, nem! Chloe nem mehet börtönbe! Ő a legjobb és a legkedvesebb ember a világon. Van egy tizenhárom éves lánya, akinek szüksége van az anyukájára, és egy legjobb barátnője, akinek szüksége van az erejére. Miután kibírt hat évet Kyle mellett, már épp eleget szenvedett.

– Ki kell juttatnunk onnan téged, mielőtt a rendőrség megjelenik, hogy arra koncentrálhassanak, hogy megtalálják a valódi tolvajt. Már indulok is.

– Nem tudsz tenni semmit. – Chloe hangja elcsuklott, és halk puffanást hallottam, mintha az öklével valami fémre csapott volna. – Ez egy biztonsági ajtó. Nem nyílik, csak ha be van kapcsolva a rendszer, viszont ha bekapcsolod, beindul a riasztó, mert a tárló szenzorai aktiválódnak. – Egyre gyorsabban hadart, úgy akadtak egymásba a szavak, amit még soha nem hallottam tőle. Mindig is Chloe volt a nyugodtabb kettőnk közül. Görcsbe rándult a gyomrom már a gondolattól is, hogy annyira meg van rémülve, hogy alig képes egy épkézláb mondatot összefűzni.

– És mi van az ablakkal? Ha a tolvaj kijutott arra, te is ki tudsz.

– Az első emeleten vagyok, egy csupasz téglafal van alatta, a múzeum hátsó frontján. Tudod, hogy tériszonyom van. – Tompán felnevetett. – Mindig tudtam, hogy egyszer ez okozza a vesztemet.

– Jaj, szívem… – Nagyot nyeltem, hogy eltüntessem a gombócot a torkomból. – Ha ott találnak, akár börtönbe is kerülhetsz. Majd együtt kitalálunk valamit a tériszony ellen. Meglátom, nem tudok-e vinni valami segédeszközt az  üzletből. Valami kötél biztos van… – A fejemben kavarogni kezdett az összes krimi, amit Rose-zal láttam az elmúlt egy évben. Nagy kísértést éreztem, hogy felhívjam. Ő megszállott krimirajongó volt. Ha valaki tudja, hogyan lehet kijutni egy bezárt múzeumból, az biztosan ő.

– Fogalmam sincs, mit csináljak… – Chloe elfojtotta a zokogását. – Olivia… egyedül fog maradni.

– Megoldom. Maradj szépen ott, mindjárt ott leszek.

Túl sok cucc volt nálam, az idő pedig sürgetett, úgyhogy hívtam egy Ubert. A sofőr, Emma két perc múlva meg is érkezett egy fekete Ford Flexszel, ami azt sugallta, hogy „független, önálló nő vagyok, és nincs szükségem pasikra”.

A kocsi félig dzsip, félig SUV, és csupa izom, nagyon jól illett Emmához, aki a láncdohányos és nagyivó nő típusának tűnt. Arra tippeltem, a harmincas éveinek vége felé járhat, vagy talán pár évvel fiatalabb. Rövid fekete haja tépettre volt vágva, és élénk rózsaszín csíkokat festetett bele. Telt idomaira fekete, ujjatlan, mélyen kivágott póló simult, szabadon hagyva dús kebleit és két teletetovált karját.

– Meg kell mentenem valakit – közöltem vele, miután bemásztam a kocsiba egy öltönytáskával, amit megtömtem kötelekkel, vállfákkal, egy takaróval és még pár holmival, amiket felkaptam, mert talán segíthetnek, hogy feljuttassam a kötelet, és Chloe le tudjon mászni.

– Ha elveszett háziállatról van szó, azt nem vállalom, nem engedek állatokat a kocsimba.

– Egy emberről van szó, nem…

– Kivéve, ha az exemről van szó, Zacről. – Emma összeszűkült szemmel nézett rám a visszapillantó tükörből. – Egy állat volt az ágyban, a kocsiban, a mosdóban, sikátorokban, csónakokban, erdőben, tengerparton…

– Milyen szerencsés vagy! – feleltem, inkább irigykedve, mint megbotránkozva. Az ujjaim közben röpködtek a telefon kijelzőjén, írtam egy megnyugtató üzenetet Chloenak arról, hogy merre járok.

– …mezőkön, áruházakban, koncerttermekben, tantermekben, bárokban… egyszer bementünk egy templomban a gyóntatófülkébe, és…

– A barátnőmet bezárták egy múzeumba, a Gold Coaston – vágtam közbe. – Valaki megpróbál rákenni egy rablást. Oda kell érnem a lehető leggyorsabban.

Emma rákapcsolt, és tövig nyomta a gázpedált, amitől hátralökődtem az ülésen.

– De szeretnék még életben lenni, amikor odaérünk. – Belekapaszkodtam az ajtó fogantyújába, amikor Emma élesen balra kanyarodott az East Jackson Drive-ra.

– Nyugi! – Hátrapillantott a válla fölött, ahelyett hogy az utat nézte volna. – Soha nem volt még balesetem, és vezettem már motorcsónakot, repülőt, traktort, kombájnt, teherautót, lakókocsit, motort. Egy barátomnak limuzinkölcsönző cége van, néha kisegítek nála, ha túl sok a foglalás. Mindenhez van jogsim. Nincs a világon olyan jármű, amit ne tudnék vezetni. – Végigszáguldott az úton, ide-oda csalinkázva a két sáv között, míg a Lake Shore Drive-ra nem értünk. Úgy gondoltam, a Michigan-tó partján vezető nyolcsávos, többszintű autópálya majd lelassítja a tempónkat, de Emma kihívásnak tekintette, hogy ennyi autó között kell navigálnia, és csak még gyorsabban repesztett.

– Szóval az exed… – Kétségbeesetten szerettem volna minél előbb odaérni Chloehoz, de azért nem az életem árán. A csevegés jó figyelemelterelésnek tűnt. – Miért szakítottatok?

– Megváltozott, miután híres lett, annyira, hogy biztosítást kötött a kezére – felelte Emma. – Félt bármit csinálni, nehogy megsérüljön… És úgy értem, tényleg semmire nem volt hajlandó. Mi értelme virtuóz hegedűsnek lenni, ha nem tudja jó hasznát venni a nyekergető technikájának? „Újradefiniálja, hogy mit jelent klasszikus zenésznek lenni a huszonegyedik században”, ne már! Megmondom, mit kellett volna újradefiniálnia: az elvárásait a kapcsolatunktól, ha azt hiszi, hogy lefekszem egy olyan pasival, aki úgy szexel, hogy közben a magasba tartja a kezét, mintha épp kirabolnák. Mindent nekem kellett csinálni. Régebben olyan volt, mint Dvořák a-moll hegedűversenye – játékos és parancsoló –, aztán lett belőle egy dögunalmas Bach 3. C-dúr hegedűszonáta. Dögunalom.

– Értem – feleltem, bár nem értettem. Nem vagyok oda a komolyzenéért. Egy darabig tanultam zongorázni, aztán három hónapig hegedülni, akkor az apám elvette a hangszeremet, mert megőrült tőle. – Sajnálom, hogy nem jött össze.

– Mihez kell a kötél? – érdeklődött Emma, a hátsó ülésre nézve a visszapillantó tükörből, és úgy tett, mintha nem épp most osztotta volna meg az élete legintimebb részleteit és a szívszorító szakítását.

– A barátnőm az épület első emeletén ragadt, és segítenem kell neki kimenekülni. Nem nagyon van oda a mászásért, és fél a magasságtól.

– Előbb fel is kell juttatnod valahogy a kötelet, mielőtt le tudna mászni – mutatott rá Emma.

– Gondoltam, megpróbálom felhajítani.

– Nem úgy nézel ki, mint akinek nagyon izmos karja van.

– Három sportőrült fivérem van. Tudom, hogy kell dobni.

– Szeretem a sportos típusokat – mondta Emma. – Az apám hivatásos autóversenyző volt, úgyhogy folyton edzett. Engem is mindig magával vitt az edzőterembe, hogy tudjunk valamennyi időt együtt tölteni, mielőtt versenyre indult. Egy rakás diákhitelt vettem fel, hogy elvégezhessem a testnevelési főiskolát, és a részese lehessek ennek a világnak, de nagyon nehéz nőként betörni. Nem kaphattam volna más állást, mint hogy tartom az edző írótábláját, vagy elszaladok fehérjeturmixért. De én nem azért áldoztam kilencvenezer dollárt egy ostoba diplomára, hogy rohangásszak, és kelkáposztából, acaiból, zöld teából, chiamagból és mandulatejből készített turmixokat rendeljek, tripla adag fehérjeporral, kókuszreszelék nélkül. Mintha belehalna, ha egyszerű eper-banánt inna. El kellett vállalnom a taxizást is, hogy fizetni tudjam a számláimat.

Pontosan ugyanezt élte át Chloe is, és én is. Ezt élte át Cristian, és még rengetegen a Y-generációból. Olyan életet élünk, ahol az álmainak és a szenvedélyeink mindig elérhetetlenek maradnak a számunkra.

Elszáguldottunk a chicagói gyermekmúzeum előtt – imádják idehozni az általános iskolásokat osztálykirándulásra –, aztán az Ohio Street Beach mellett.

– Ha a rendőrség megállítana gyorshajtásért, neked kell fizetned a büntetést? – érdeklődtem. – Vagy az én hibám, mert én mondtam, hogy sietek?

– Még soha életemben nem büntettek meg gyorshajtásért – felelte Emma. – Túl gyorsan megyek, nem tudnak elkapni a rendőrök. És olyan jól ismerem ezt a várost, hogy könnyen meg tudok lógni előlük.

Töredéknyi idő alatt értünk oda a múzeumhoz ahhoz képest, amennyi akkor lett volna az út, ha busszal vagy magasvasúttal megyek. Szóltam Emmának, hogy ne álljon meg a múzeum előtt, hanem hajtson kicsit tovább.

– Parkolj le a következő saroknál! Nem akarom, hogy valaki esetleg megjegyezze a kocsidat, vagy meglássanak engem, álruha nélkül.

Felkaptam egy férfizakót, amit az üzletből hoztam el, és egy fekete puhakalapot nyomtam a fejembe. Apa azt mondta, megint kezd divatba jönni.

– Hát ez nem valami jó álruha. – Emma horkantva nevetett. – Úgy festesz, mint aki épp szteppelni készül az esőben.

– Nem divatbemutatóra megyek – mondtam. – Potenciálisan illegális dolgot kell tennem, és nem akarom, hogy elkapjanak.

– Én már túltettem magam ezen az „illegális” baromságon – felelte Emma. – Kell valami segítség? Vagy várjalak meg itt, és segítsek elmenekülni?

– Nem akarlak téged is belekeverni.

Emma odaadta a névjegyét.

– Ezen rajta van a mobilszámom. A biztonság kedvért azért itt maradok a környéken. És ha valaha is szükséged lenne személyi edzőre, akkor hívj.

– Még egyszer nagyon köszönöm. – Felkaptam a táskát a hátsó ülésről, és a vállamra akasztottam.

– Ezen a környéken többnyire egyirányú utcák vannak! – kiáltotta még utánam Emma. – Ha a rendőrség a nyomotokban van, és kellenék a meneküléshez, akkor a forgalom irányába fussatok.

Mindenki, aki Chicagóban járt iskolába, számtalan helyszínt ismer, ahová sárga iskolabuszokkal hordtak minket gyerekkorunkban: fagyizókon, tengeri akváriumokon kívül mehettünk lovagi tornára, vagy kipróbálni a szabadesést egy hatalmas szélalagútban. A tanáraink el voltak kényeztetve ilyen téren, rengeteg lehetőség közül választhattak, hogy hová vigyék kirándulni az osztályukat, és főként múzeumból akadt sok. Miután tizennégy évet lehúztam az iskolában, és évente többször is kirándultunk valahová, nagy megdöbbenéssel fedeztem fel, hogy létezik olyan múzeum, ahol még nem jártam.

Egy csendes, fákkal szegélyezett utcában eldugva áll a Gold Coast negyedben a Victoria Múzeum kétemeletes épülete, elegáns, de visszafogott, mediterrán stílusú mészkő homlokzattal. Habár kísértést éreztem, hogy egyszerűen benyissak a díszes intarziával díszített főbejáraton, inkább a szemembe húztam a kalapom, és odaosontam az oldalsó kapuhoz, amely a hátsó kertbe vezetett.

Akkor eszembe sem jutott, hogy miért van nyitva ez a kapu, és hogy ki hagyhatta a sárban látható lábnyomokat. Ahhoz se vettem magamnak fáradságot, hogy átvizsgáljam a sűrű bozótost a kert hátsó részében. Csak az járt a fejemben, hogy megmentsem a barátnőmet, akit rögtön meg is pillantottam, ahogy kihajolt az első emeleti ablakon, bár az arcát csak elmosódva láttam a szemerkélő esőben.

– Simi? – hallottam meg vékony hangját, miközben a talpam alatt csikorogtak a kavicsok az ösvényen.

– Itt vagyok. – Felmutattam a táskát. – Hoztam kötelet meg egyebeket, hogy segítsek lejutni.

– El sem hiszem, hogy eljöttél.

– Hát persze hogy eljöttem. Pillanatok alatt kiszabadítalak innen. – Magamra erőltettem egy mosolyt, de Chloe túlságosan is jól ismert engem. Még a félhomályban is látta rajtam, hogy mennyire aggódom.

– Túl magasan vagyok, hogy feldobd idáig a kötelet, nem?

– Egy amatőrnek talán túl magas. – A viccem ugyanakkorát puffant, mint a kötél a földön néhány sikertelen kísérletem után. Ahogy Emmának is mondtam, tényleg jól tudtam dobni, és ha én nem tudtam megcsinálni, akkor nem sokaknak sikerült volna.

– Odakötözöm egy hosszú faág végéhez, és úgy felnyújtom – mondtam. – Vagy kimászhatnál az ablakon, és irányítalak lefelé.

– Túl magasan vagyok – ellenkezett Chloe. – Nem tudom megtenni.

Valami zajt hallottam a bokrok irányából, levelek zizegését. Hátranéztem, de nem láttam mást, csak a fákat és sötétséget.

– Mi az? – kérdezte fojtott hangon Chloe. – Mi a baj?

– Hallottam valami zajt. Biztos egy macska.

Odamentem a bokrokhoz, és felvettem egy letört ágat. Jó vastag és erős volt, majdnem kétméteres.

– Találtam egy tökéletes faágat! – kiáltottam, és odakötöztem a végéhez a kötelet. Chloe kihajolt az ablakon, én pedig odatartottam az ágat a kinyújtott kezéhez.

– Megvan! – Levette a kötelet a faág végéről, és behúzta az ablakon.

– Kötözd oda valami szilárd dologhoz!

Chloe elment az ablaktól. Pár perc múlva egy riasztó sivítása hasított élesen a csendbe.

– Chloe? – A szívem majdnem kiugrott a helyéről. – Mi történt? Ki kell jutnod onnan!

– Már túl késő. – Chloe kihajolt az ablakon, és ledobta a kötelet. Az arca sápadtan világított a félhomályban. – Valaki bekapcsolta a rendszert, vagy én indítottam be valamelyik riasztót. A rendőrség már úton is lehet. El kell tűnnöd, mielőtt ideérnek!

– Nem. – Megragadtam a kötelet, és feldobtam Chloe felé, újra meg újra próbálkozva. – Nem hagylak itt.

– Ne legyél ilyen idióta! – Az arca nagyon sápadtnak hatott a holdfényben, és csüggedés látszott rajta. – Neked semmi közöd ehhez az egészhez. Én voltam hülye. Nem voltam elég körültekintő, és most meg kell fizetnem az árát. Nem foglak téged is belerángatni.

A távolban szirénák vijjogtak fel, és másodpercről másodpercre hangosabbak lettek.

– Neked se volt semmi közöd a majdnem halott pasashoz Rose nappalijában, mégis odarohantál a hipóval. – Felemeltem az ágat, de a kezem úgy remegett, hogy nem tudtam odacsomózni a kötelet. A pániktól zavaros lett a fejem. A falhoz szaladtam, és kétségbeesetten tapogattam a nedves, csúszós téglákat, hátha találok valami kapaszkodót. Ha Chloe nem tud lemászni, akkor felmegyek én.

A fákra kék és piros lámpák villogó fénye vetült. Kerekek csikorogtak, ajtók csapódtak.

– Ugorj! – Mivel nem találtam kapaszkodót a falon, megragadtam a megtömött öltönyzsákot, és kinyújtottam, mintha azzal tompítani tudnám az esését. Zihálva szedtem a levegőt, az arcom nedves volt az eső és a könnyek keverékétől. – Elkaplak. Ess rám! Kérlek, kérlek, csak ug…

Ebben a pillanatban egy kéz tapadt a számra, és belém fojtotta a szót. A nagy, meleg tenyérnek kissé izzadság-, fenyőtű- és földszaga volt.

Talán ha az agyamat nem árasztották volna el már amúgy is túlságosan a különféle érzetek, másképp reagáltam volna. Jártam önvédelmi tanfolyamra. Vettem hat dzsúdóleckét a fivéreimmel együtt, míg valaki rám nem lökte az ikrek egyikét, amitől kisebb agyrázkódást kaptam, és eltört a karom. Tudtam, mit kell tenni, ha valaki hátulról megragad, de ahelyett, hogy jól rátapostam volna a sarkammal a lábfejére, aztán megpördültem és elrohantam volna, csak ledermedtem.

A fények végigsöpörtek az emeleti ablakon, aztán Chloe eltűnt.