Limpár Imre

A lélek igazságai

Önismereti lehetőségeink

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. Az önismeret egy életstílus

| Önismeret helyett marad az „öntalálkozás”

| Önismereti tézis-antitézis-szintézis

| A kontextus ereje

| Önismereti röntgenkép

| A gömbhasonlat

| A gömbhasonlat hétköznapi ereje

| A változás folyamatszerű, nem pontszerű

| Prevenciós szemlélet

| Az élet gond? Egy pszichológus lakmuszpapírja

| Az önismeret tanácsterme

| Nyomozás életünk tényei után

| Az átoktól a felismerésig

| Dum spiro, spero

II. A K+F mítosza, avagy miben tévednek a motivációs trénerek?

| A siker és a boldogság egyoldalú, gyors hajszolása

| A boldogság és a pénz viszonyrendszerének torzított észlelése

| Az oksági lánccal vigyázni kell

| Bármit elérhetünk?

| Merjünk nagyot álmodni? Önbizalmi üveggyöngyök helyett

| Csak akarnunk kell!

| A pozitív gondolkodás álságos csapdája, avagy a primer és a szekunder vita

| A gondolat és a döntés diadala?

| A siker fejben dől el?

| A legfőbb különbség

| Segítők tengerében

| A laikus dilemmái

| A székek és a padló esete

| Nevezéktan

| És ha nem akarok úszni?

| Ki a jó pszichológus, ki a jó segítő szakember?

| Kitekintés. Mikor keressünk motivációs trénert?

| A lassítás művészete

| Tanuljunk-e gitározni?

| A piros lámpa esete

III. A szökési sebesség. Meddig tart szüleink hatalma?

| A felnőttség irányában

| A szökési sebesség jellemzése

| A felnőttség határa

| A leválás mint központi motívum

| A leválás-szeizmográf

| A mamahotel-jelenség nyomában

| A rendes ember legendája

| Generációs „igazságok”

| Mondhatod-e azt, hogy nincs kedved?

| Holtig tartó rendelkezési jog

| Van-e jogod elhagyni a sorsközösséget?

| A kötelesség és az illendőség nem ugyanaz

| Lehet-e szülői ámen nélkül élni?

| Meddig kell megindokolnunk, megmagyaráznunk a tetteinket?

| Határaink védelme

| Látszódási jog

| Cselekedhetsz-e az érzéseid szerint?

| A valóságérték újrakalibrálása

| Jó anya vagyok, vagy nem vagyok jó anya?

| Válni lehet, munkahelyet váltani nem!?

| A belső megfelelni akarás legmélyebb példája

| A Peru-dilemma

| A telephely-problematika

| A híres „K*pd be!”-pozíció

| A környezet meglepő visszajelzése

| A cselekvéses igazság

| Az asszertivitás elmélete és gyakorlata közötti különbség

| Nem minden felnőtt szülő, és nem minden szülő felnőtt

| Egy felnőtt ember hogyan vezeti az életét manapság?

| A jelen korlátai

| A férjemet keresem, vagy a szüleim vejét?

| „És ezt lehet?”

IV. Hogyan kerültünk időcsapdába?

| A hajszoltság lesz a hóhérunk. Lassítanunk kellene!

| Eltűnt időnk

| Kinek volt valóban elég ideje?

| A sírkőprobléma

| Eszmélési idő

| Az online világ sötét oldala

| Telefonfüggőség: mennyire vagy (még) a magad ura?

| Sajátélmény

| „Mit tesz velünk?” Ezt kérdezzük, ne azt, hogy jó-e!

| Az intrapszichés és az interperszonális csend

| „Online” mindenáron?

| Intő jelek

| Az e-napló és az érzelmi terhelhetőség

| Hogyan uraljam a képernyőt?

| A messenger-armageddon

| A klikk-kényszertől a tudatos nethasználatig

| Az időgazdálkodás kritikája

| Személyes túlkapások

| Mennyiség vs. minőség

| A szupernapok illúziója

| Energiagazdálkodás

| Kényszerességre fel!

| Digitális kalodában

| Az önreflexió nem konfrontáció

| Tükörtojás

V. A pszichokérdések rejtelmei

| Mi történik egy pszichológusnál?

| Ugrókő

| Három alapkérdés

| Nemi különbségek

| Mellébeszélés a köbön

| A szókészlet hiánya

| Az ördög a részletekben rejlik, ekképp az angyal is

| Amikor egy mondatba sűrűsödik a probléma veleje

| Fonálkérdés

| Ma mire nézünk rá?

| Hajlandó vagy-e önmagadra kérdezni?

| Van-e jogod elszúrni az életedet?

| Kié az életed?

| Mikor évülnek el a lélektani és az érzelmi bűnök?

| Milyen restanciáid vannak?

| Lehet-e valóságos az, ami könnyű?

| Mi az alapélményed az életről?

| Mit üzennél önmagadnak a halálos ágyadról?

| Mersz-e élni?

| Hol tart az életed?

| Könnyen adod-e a lelki békédet?

| Mi az igaz döntés számodra?

| Kikkel szeretsz beszélgetni?

| Mikor vagy sok?

| Mi a mondatvégi írásjel?

| Hibáztál, vagy hibás vagy?

| Az igazságtalanság felismerése. Miért mindig nekem kell…?

| Ezt már láttam!

| Mikor vagy a helyeden?

| Záró kérdések

| Mi a legbelsőbb félelmünk?

| Aladdin és Hamupipőke

| Ennyi telt ma tőlem

VI. Pszichotechnikák 2.0

| Normaképző erő

| A játék élete az élet játéka?

| Évszámok tükrében eltörpülve

| Fonálgyakorlat

| Hány napos vagy?

| Az „így is jó, úgy is jó!” elve

| Izabella-elv

| Szabadulólevél

| Menlevél

| Döntésvariációk

| A döntésvariációk egy speciális alesete

| Soha-doboz

| Mumusmondatok összeírása

| A zakó és az önstabilizáció

| Életünk protokolljai

| Fekvőtámasz-problematika

| Amit az alkoholistáktól tanulhatunk

| Esszékérdések önmagunkról

| Egy buddhista alapgyakorlat

| A szinonimák ereje

| Régi olvasmányaink ereje

| Egy generációs lábjegyzet a kihívásokkal kapcsolatban

| Kitekintés. A tudattalan választások és a honvágy

| Kifogások

| A jövőből élve a jelent

| A vágó felelőssége

| Nem bocsátok meg!

| A szülők elvárásairól

VII. Az arany négyszög. Térkép önmagunkhoz

| A kognitív út diadala

| Érdekes kognitív pszichotrükkök

| Fiziológiás, élettani lehetőségeink

| A cselekvés ereje

| Az arany négyszög alkalmazhatósága

| Mikro-pillangóeffektus

| Az igazság pillanata

| Az arctalanságra, az általános alanyra mindig könnyebb haragudni

| A gyermeki logika más

Utószó helyett. Az olvasásról

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált és ajánlott irodalom

Impresszum

Mottó

„A könyv zsebre vágható és sutba dobható, összefirkálható és lapokra téphető, elveszthető és újra megvásárolható. Aktatáskából előráncigálható, uzsonnázás közben elénk teríthető, az ébredés pillanatában életre kelthető, elalvás előtt még egyszer átfutható. Nem kell telefonon értesíteni, ha nem mehetünk el az órarendbe iktatott találkozóra. Nem haragszik meg, ha felébresztjük szendergéséből álmatlan éjszakáinkon. Mondanivalója egészben lenyelhető, vagy apróra megrágható. Tartalma szellemi kalandozásokra csábít és kielégíti kalandvágyunkat. Mi megunhatjuk őt – ő sohasem un meg bennünket.”

Lomb Kató

I. Az önismeret
egy életstílus

„Bízz azokban, akik az igazságot keresik, és kételkedj azokban, akik már megtalálták.” (ANDRÉ GIDE)

A lélek igazságai szubjektívek. Erre a mondatra és veretes intelemre alapoznám e kötetet. Ez a passzus az első állítás, és ugyanez lesz a könyv utolsó mondata is. A kettő között bizodalmam szerint történik majd valami: egy kis tisztábban látás, némi eligazodás. A változás és az önismeret kapcsán ugyanis sok az üveggyöngy, sok a frázis és a gyors változást ígérő, biztos metodika.

A kötet rendet kíván tenni a fejekben, hogy milyen tények és tévhitek léteznek az igazságot kereső lelkünk előtt a 21. században, amikor lassan az az érzésünk, mindenki ért a pszichológiához. A segítő szakmák száma és rendje a laikusok előtt egyre átláthatatlanabb. Az pedig, hogy ki miben nyújt valós segítséget, egyre ködösebb.

Az ígéret egyetlen mondat köré összpontosul: a pszichológustól a mentálhigiénés szakemberig, a pszichiátertől a coachig, a motivációs trénertől a tanácsadóig, az ezotériában jártas – vagy annak látszó – csodagurutól az újabb és újabb nevű segítőkig mind-mind abban támogatnak bennünket, hogy egy dicső pillanatban azt mondhassuk: „Non sum, quod fueram!”, vagyis „Nem vagyok már az, aki voltam!”. Megváltoztam.

Népszerű állítás, hogy minden problémára van megoldás, minden gyászra van – lehetőség szerint gyors – vigasz, minden konfliktusra akad win-win opció, amikor mindenki jól jár, minden lelki elakadásra, pszichés blokkra kikutatható a feloldás, és végül eljön az aranykor, amikor minden jó lesz, és boldogok leszünk. Utóbbi mondatok mindegyike ordas nagy hazugság. A dolgok bonyolultak, a lélek dolgai különösen bonyolultak, és az ilyen fokú és léptékű leegyszerűsítés veszélyes, bizonyos esetekben egyenesen káros.

Sokszor nem azért járunk terápiára, hogy megváltozzunk, hanem hogy elfogadjuk önmagunk megváltoztathatatlanságát; hogy különbséget tudjunk tenni a között, hogy mi áll és mi nem áll valóban a hatalmunkban, amivel legfeljebb csak megbékélni tudunk az idő előrehaladtával. Bizony bőven akadnak megoldhatatlan problémák, de ez mégsem jelenti az élet feladását vagy a közöny melankolikus útjának választását, mert a látószögek változásával más fénytörésbe és más kontextusba kerülhet akár a megoldhatatlan probléma is.

Az önismeret művészete abban áll, hogy különbséget tudjunk tenni ez utóbbi tartalmaink, élethelyzeteink, viszonyulásaink, bevésődéseink és azok között, amelyeket valóban lehetőségünkben áll módosítani, befolyásolni, vagy legalább hatni a kimenetelükre. Talán nem merész kijelentés, hogy az „egy igaz út van” egy hatalmas illúzió. Minden szentnek maga felé hajlik a keze, ahogy a mondás tartja, épp ezért ne higgyük, hogy mindig pszichológushoz kellene szaladni. Szó sincs róla! Az a jó a felnőttségben, hogy választhatunk, így a segítők végtelennek tűnő halmazában is megtalálhatjuk a nem feltétlenül ideális, de elég jó szakembert. Mindemellett igenis legyünk megfontoltak, amikor eldöntjük, hogy az önismeret nem épp veszélytelen ösvényeire kit hívunk meg magunk mellé kísérőnek. Kérdezhetnénk: ki lesz a mi Vergiliusunk? És ha már Dante Isteni színjátéka analógiaként idekeveredett – utalva ezzel arra, hogy az önismeret bizony nemcsak a mennyországba vezető út, hanem a poklot és a purgatóriumot is érinti az utazás során –, idézzünk fel egy érdekességet.

Egyszer Popper Péter így narrálta az életközépi válságot: „Ahhoz, hogy az ember önmagára eszméljen, el kell tévednie!” Sokszor csakis akkor van lehetőségünk a valós önmagunk megtalálására, ha eltévedünk. Popper tanár úr Weöres Sándorra hagyatkozott, akinek nem tetszett Dante művének Babits-féle fordításából egy strófa:

„Az emberélet útjának felén / egy nagy sötét erdőbe

jutottam, / mivel az igaz utat nem lelém.”

Ezt javasolta helyette:

„Az emberélet útjának felén / egy sötét erdőben esz-

méltem önmagamra, / mivel az igaz utat nem lelém.”

Kedves olvasóm, kezdjük meg utazásunkat! Tapasztalod majd, hogy ez a könyv sokat kérdez; néha szemtelenül profán, egyszerű mondatokkal operál; máskor bonyolult töprengésekre késztet. Az első kérdés tehát ez: te mikor eszméltél valóban önmagadra?

| Önismeret helyett marad az „öntalálkozás”

Egy hírhedt magyar pszichiáterről ismert az anekdota, miszerint egy fogadáson az egyik vendég az alábbi szavakkal búcsúzott tőle:

– Doktor úr, örülök, hogy megismertem.

A válasz tűpontosan ragadta meg problematikánk lényegét:

– Kisasszony, nem ismert meg, csak találkoztunk.

Ne legyenek illúzióink! Csak mert több évtizede a különféle pszichoedukációs hatások révén a köznyelv részévé vált az önismeret szavunk; mert boldog-boldogtalan használja, és hangsúlyozza a fontosságát; mert önsegítő könyvek százai emelik ki az ősi bölcsesség örök igazságát, mely szerint az egyik legnagyobb titok az életben a „Nosce te ipsum!”, a „gnóthi szeauton (γνώθι σεαυτόν)” (Ismered meg önmagad!) – attól még az átlagembernek semmilyen önismerete nincs.

A valóságban manapság a legtöbb embernek legfeljebb öntalálkozásai akadnak. Önmagunk megismerését – tisztelet a kivételnek – felváltotta az időnkénti összefutás önmagunkkal egy-egy lopott félórára.

De legyünk megengedők, és tételezzük fel, főhősünk mégis eléri az önismeret egy komplexebb szintjét. Ebben az esetben érdemes tisztáznunk, miként és hogyan tekinthetünk az önismeret valós tartalmára.

1. Az önismeret tudást jelöl? Nincs olyan szavunk, hogy öntudás. Rosszul cseng a fülünknek, mégis úgy értelmezzük, hogy mindez azon információk összessége, melyeket valóban tudunk önmagunkról. Sok ilyen tudást halmoztál fel az évek alatt? Egyáltalán, mik a tények a személyiségedről, a temperamentumodról, az attitűdjeidről és minden más karakterisztikádról?

2. Az önismeret inkább tapasztalat? A tanult ember kifejezés elvégre más minőséget jelent, mint a sokat látott, sokat tapasztalt figuráé. A kettő együttjárása ugyan nem zárja ki egymást, de nem is feltételezi, hogy aki tanult, az biztosan tapasztalt is. A „non scholae, sed vitae discimus”, vagyis „nem az iskolának, hanem az életnek tanulunk” elvét ő önmagára vonatkoztatja. Önmagáról nem információk összességében, hanem tapasztalati bizonyosságban gondolkodik. Ez közel áll azon éndefinícióhoz, mely szerint az én úgynevezett cselekvéses tapasztalati bizonyosság.

3. Az önismeret egyfajta tájékozottság? Pestiesen mondva: képben van, tájékozott a világ dolgaiban. Milyen az a summázat, amikor önmagaddal kapcsolatban használnád ezt a kifejezést? Minek kell a végére járnod, hogy kimondhasd ezt az állítást: „Most már végre tájékozott vagyok, legalább önmagam vonatkozásában!”?

4. Az önismeret netán egy jártasság, készség, képesség, divatosan: skill? Ekkor a kisujjunkban van az önreflexió veleje és hatóköre. Mester módjára, készségszinten értünk önmagunkhoz. A jó értelemben vett rutin részét képezi, hogy nemcsak a külvilágot, hanem belső viszonyulásainkat is észleljük. Magas fokú tudatosság ez, amelyben keveseknek van valóban részük.

Így összességében, amikor legközelebb önismeretről beszélsz, döntsd el jó előre, hogy mit is jelent az önismeret szó érdemben, a maga teljességében!

| Önismereti tézis-antitézis-szintézis

Az aktuális korszellem, kulturális és egyéb társadalmi folyamatok rendre kiragadnak a pszichológia tudományos szókészletéből egy-egy kifejezést, amelyet – kis túlzással – Szent Grálként mutatnak be. Az eredeti terminus technicus szakmai lábjegyzetei ködös homályba burkolóznak az idő előrehaladtával, és az átlagember is dobálózni kezd e kifejezéssel házibulin vagy családi ebéden éppúgy, mint a tömegközlekedésen csevegve vagy egy munkahelyi teakonyhában diskurálva. Túlzó mondatok következnek.

A kulcs az akarat. Ha lenne a férjemnek (feleségemnek, fiamnak, lányomnak) elég akarata, egyből jobban alakulna az élete. Aztán az akarat kikopni látszott, és beköszöntött az önbizalom korszaka. Ha önbizalmad van, le se megy a nap többé, minden szép és kiváló lesz, ez az igazi titkos összetevő. Az önbizalom azonban néhány év után elveszítette fényét, nem elég kurrens, nem elég trendi, „fancy”, ahogy a mai fiatalok mondják. Ma már reziliensnek kell lenni. Ez a titkok kulcsa. Természetesen csak miután a heti énidőnket megadtuk magunknak, anélkül egy tapodtat sem lehet tenni, hiszen megérdemeljük. Munkaerőpiaci, céges, főként multis környezetben ugyanez inkább a következő szóval írható le: mindennek a mozgatórugója az agilitás. Ha agilis vagy, mindent elérsz, jól fogsz vezetni, rugalmas leszel, adaptív, kreatív és innovatív – és így tovább. Sajátos kortünet ez, pontosabban minden korszaknak megvan a maga választása, hogy miben látja a változás titkos összetevőjét.

A nosztalgikus lelkek ne higgyék, hogy régebben biztosan ez is máshogy volt. Akkoriban, Freudnak és az analitikusoknak hála a komplexus szó járt be világkarriert hasonló felhangokkal.

A folyamat tehát a következő: trónra kell emelnünk egy fogalmat, amelytől életünk és önmagunk megmentését várjuk. Ám mivel a lélek dolgai bonyolultak, a megmentés elmarad, így új uralkodót kell keresni, akit megint trónra emelhetünk. Azonban a teljes trónfosztás sem lenne jó, hiszen oldalakon keresztül lehetne amellett is érvelni, hogy az akarat mennyiben formálható, csiszolható; hogy az önbizalom miként és hogyan járul valóban hozzá a személy önérvényesítéséhez; hogy milyen sok harmóniát hozhat az egészséges mértékű énidő bevezetése; hogy miért érdemes a rezilienciánkért és az agilitásunkért igenis tenni, vagy épp a múltunk okozta komplexusoknak a nyomába eredni, és lehetőség szerint letenni őket. Ezek fontos és lényeges pszichokonstruktumok.

A trónt kellene elengedni! Vagyis a naiv tézisünk az, hogy a pszichológusok tudják a titkot, és bár sokszor nem mondják el, mi majd mégis egy-egy fogalom révén kicselezzük és leegyszerűsítjük a lelki folyamatokat. Az antitézis az, hogy bármilyen jóhiszeműen is járunk el, egy-egy jelenség bemutatása és más irányba terelése nem hoz lényeges pszichés változást az egyén életében, és főként nem a személyiségében. Így végül eljuthatunk a szintézisig: a helyén kezeljük ezeket a kifejezéseket. Ekkor, és csakis ekkor, az önismeret nem egy kipipálandó, elérendő cél lesz, hanem egy életstílus. Az önreflexió válik jellemző viszonyulássá. Használjuk a kurrens tudományos eredményeket, beépítjük a régi pszichológiai felismeréseket és a lélektani tapasztalatokat, így a velünk történt életeseményekre sokkal adekvátabban tudunk reagálni. Így végül azt érezzük, hogy az életünk nem csupán történik és alakul, hanem alakítani is tudjuk, mert formáló erővé léptünk elő a saját életünkben (és nem másokéban). Az önreflexió – készség, képesség lévén – folyamatosan csiszolandó, fejleszthető talentumunknak bizonyul majd.

| A kontextus ereje

Önismereti vizsgálódásaink során sose felejtsük el a környezet, a kontextus, a rendelkezésre álló alapinformációk szerepét és erejét. Ezek mind-mind befolyásolják az észleléseinket és azok értelmezését. Mint ennél az egyszerű ábránál.

Ha a középső szimbólumot nézzük, a vertikális-horizontális közeg determinálja, minek fogjuk látni: egy egyszerű B betűnek vagy egy 13-as számnak.

Ez a sajátosság a bonyolult jelenségek során is fellelhető. Amikor családtagjaink, kollégáink, házastársunk, főnökünk, gyermekünk és szüleink kérdéseket tesznek fel, szinte mindig a kérdések által megteremtett kontextushoz képest viszonyulunk. Arra kevesen képesek, hogy ne csak a kérdés fókuszát lássák, hanem megvizsgálják azt is, hogy ez-e a jó kérdés az adott pillanatban. Ez már a befolyásolás világa, így érdemes résen lenni, hogy hol, milyen építőkockák vesznek körül minket a mindennapok forgatagában. Még e kötetre is igaz mindez. A tartalomjegyzék kijelöl egy nyomvonalat, sorvezetőként szolgál ahhoz, hogyan érdemes az önismereti lehetőségeinkhez közelíteni. Ám tartsuk mindig észben, hogy ez csak egy lehetséges út, és nem AZ út!

| Önismereti röntgenkép

Két állítás következik:

1. A legtöbb ember nem értékeli ki az életét. Nem szoktak ilyet tenni, és nem is szoktatták magukat hozzá, hogy időnként leüljenek, és ránézzenek az előző életszakaszuk ágas-bogas történéseire. Ezt sokan félreértik. Ugyanis ez nem a köldökünk nézegetését jelenti, hanem valójában mély, önreflektív munka, temérdek kérdéssel és módszerrel.

2. A legtöbb ember igazából nem is tudja, hogyan lehet egy efféle kiértékelést elvégezni, holott komoly módszerek léteznek erre. Az alapkérdés az, hogy a kiértékelés múlt-, jelen- vagy jövőfókuszú-e. E három irány kapcsán ugyanis más-más típusú kérdéseket érdemes feltenni. A Halad-e az életem? típusú kérdés inkább a jövőt firtatja, míg a Hol tart az életem? a jelent veszi górcső alá. A közelmúlt kiértékelése ellenben az egyik legfontosabb kérdést feszegeti: Mi történt velem, minek volt jelentősége, mik a tanulságok?

A 2020-as évek elején sokan hitték, a világjárvány vagy a háború megváltoztatja őket. A psziché, a jellem nem változik ilyen gyorsan, sőt, sokszor még lassan sem. Álnaiv feltételezések ezek, melyek elkendőzik az igazságot. Ahhoz, hogy legközelebb máshogy cselekedjünk, hogy megváltozzunk, nemcsak a reáltudományokban, a mérnöki fejlesztésekben, hanem önmagunkban is vizsgálódnunk szükséges.

Az alábbi kérdéscsokrot annak idején a honvédségben tanultam kedves kollégáimtól. Pályakezdőként kerültem oda, ahol soktucatnyi tapasztalt pszichológustól – ámulva tudásukon – leshettem el szakmánk számos fogását, apró trükkjeit, logikus okfejtéseit. Ezeket a kérdéseket – önreflexiójukat segítendő – a misszióból hazatérő katonáknak tettük fel, hogy rá tudjanak, pontosabban rá merjenek nézni a külszolgálat fél évének szakaszára – akár a Balkánról, akár Afganisztánból vagy egyéb műveleti területről érkeztek haza.