Tóth Mihály

Péter Istene

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Tóth Mihály

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-013-1

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

1.

Péter tiszteletes kialvatlanul indult el otthonából reggel. Napok óta nem aludta ki magát tisztességesen, ennek ellenére továbbra sem volt hajlandó kávéval indítani a napját. Egyfajta rögeszméjévé vált, hogy nem eshet a reggeli kávé rabjául, hogy neki fel kell tudnia ébrednie serkentőszer nélkül is, mert a szervezet természetes úton való ébredése az egészséges. Nem akart semminek sem a rabjává válni még harminc éves korában. Lelkész létére egészen fiatalosnak találta magát, amikor tükörbe nézett. Legalábbis, amikor hivatásának a hivatalos öltözetébe bújt, ebbe a klerikális fehérgalléros hosszú fekete köntösbe, és kizárólag csak azokban a pillanatokban, amikor Isten házában a valamennyi tőle idősebb híve, és felebarátja a fapadokban imára kulcsolt kezekkel, gyöngyfüzérekkel a nyakukban, görnyedt háttal és csodára szomjazó tekintetekkel ücsörögnek előtte, amint ő az emelvényen hirdeti az igét. Viszont mikor megszabadult ezen öltözékétől, és civil ruházatában hódolt a hobbijainak otthonában, vagy akárhol máshol, már határozottan a korosodás ösvényére lépett férfit vélte felfedezni önmagában. Talán többet kellene dolgoznia? Biztos, hogy az életében olyan komoly tragédia következett volna be néhány átvirrasztott éjszaka által kialakult gyűrött ábrázata okán, hogy a munkába kellene menekülnie? Nyilván nem lesz mindig úgy, hogy zsinórban egymás után ennyi sok éjszakát átvirraszt, e történéssorozatnak is megvan a maga egyszerű oka. Ebből pedig nyilvánvalóan nem lehet rendszer. Orsi, az unokahúga. hívta át ismét magához, mert problémái adódtak az utóbbi időben az életével, a lelkivilágával. és úgy általában az addikcióit kiváltó dolgokkal. Két nap előtt ott is aludt nála, amikor már harmadik hete nélkülözte a heroint, amiről tudta jól, hogy záros határidőn belül felőrli szervezetét, és elpusztítja. Tudatában volt annak, hogy nem mehet úgy tovább, ahogy addig, mert az a véget jelenti, hisz bármennyire is hihetetlen volt még számára az ő korában, tizenkilenc évesen, hogy nem fog örökké élni, amikor már észlelte a saját testén a rossz irányba történő elváltozásokat, a mintegy előrehaladott öregedés folyamatát, a megsárgult bőrét és a helyenként feketedő fogait, akkor realizálta magában a tényt, miszerint felgyorsította azt a bizonyos folyamatot, amely bizony magához a halál nevű, általa ismeretlennek gondolt folyamat irányába sodorta. Bepánikolt, és önmagának fogadkozott, hogy bármilyen áron is, de még mondhatni időben felhagy az önmérgezéssel, hogy legyen ideje akár visszacsinálni mindazt, amit életvitelével önmaga ellen elkövetett. Nem akarta elhinni ugyanis, hogy ez még az ő életkorában lehetetlen. Ezekben az időkben nagyon nagy szükséget érzett őrá, a nagybátyjára, mert amióta az apja meghalt, öt évvel ezelőtt, az anyja pedig alkoholizmusában egy nincstelen bárénekessel összeköltözött, egyedül csak is rá számíthatott. Az a tény, hogy lelkész volt, csak hab volt a tortán, minden egyes vele töltött beszélgetés spiritualitással mélyen átitatottnak, és rendkívül tanulságosnak bizonyult számára, és ezek a találkozások mintegy isteni magaslatokba repítették őt. Ezekben a pillanatokban legalább komolyan el tudta gondolni, hogy valaha képes lesz felhagyni azzal a bűnös életvitellel, amelyben része van már idestova három éve. Az rendben volna, hogy az olyan hosszadalmasra nyúló beszélgetések is, mint amilyen a tegnapelőtti is volt, amikor is késő éjszakától hosszú órákon keresztül egészen a kora hajnali óráig cserélték egymással a szót, számára nagyon tanulságos, mintegy életmentő is tud lenni, viszont ez mégsem mehet így örökké – gondolta. Az egészsége fog rámenni, majd pedig az egész élete. Mégsem utasíthatja vissza a heroinfüggő unokahúgát, az embertelenség lenne, nem csak ővele szemben, de voltaképpen bármelyik kábítószerfüggő felebarátjával szemben is, viszont feltétlen meg kell tudni húznia egy bizonyos határvonalat, amit semmi szín alatt sem léphet át többet. Napközben az ideje nagy részét a templomban tölti, és egyre ritkábbak azok a késő délutánok és esték, amikor teljes magányában elmélyedve önmagára szentelhet időt. Kiváltképp ezek az idők lehetnek veszélyesek egy addiktív szereken élő számára, amikor is minden héten újabb törvényt hoznak, és nem tudni, hogy mivel terrorizálják a világ lakosságát védekezés és prevenció címszavak alatt. Vezetés közben a saját életén és unokahúga sorsán morfondírozott végig, míg be nem fejezte azt az utat, amelyen érzése szerint csukott szemmel is képes volna már végigvezetni akár. Lassan és érzéssel leparkolta autóját a templom oldalán, mintha ő maga lenne a balatoni szellő, amely fizikai érintkezés nélkül navigálja a vitorlásokat. Szinte senki nem tartózkodott sem a templom udvarában, sem pedig a környéken. Fél kilencre járt az idő. A hátsó ülésein elhelyezett imakönyveit kezei közé vette, majd elindult velük a bejárat fele. Apróbb teendőit jött elintézni, és nem is számított arra, hogy embertömeget, vagy egyáltalán néhány kóbor lelket is fog találni ezekben a korai órákban a templom közelében. Egyébként sem volt meghirdetve olyan alkalom, amelynek apropóján embereknek kellene szállingózniuk Isten házának irányába. Teljesen hétköznapi dolgait végezte, úgy mint megvizsgálta a padok és az emelvény állapotát, a perselyek tartalmát, a takarító munkájának eredményét, majd bevonult a privát dolgozószobájába, amely nem is annyira szoba volt, mint inkább egyfajta kolostori imádkozó helyiség a triviális és puritán, minden tekintetben szegényes berendezésével. Ezen a helyen évszázados könyveket tartott, többnyire imakönyveket és bibliát, magyar és latin nyelvűeket is egyaránt, és egy laptopot. Itt tartotta a noteszét is az íróasztal felső fiókjában, amelyet most előkotort és fellapozott, hogy napi programjait ismertesse önmaga reggeli, még viszonylag kába eszmélete részére. Féltizenegyre szentmise volt beírva, délután egy órára pedig egy esküvői próba, amely nem fog tovább tartani másfél óránál. Aznapra már nem lesz több feladata, és hogy ha a szokásos utómunkálatokat letudja, oszt és szoroz, kivon és összead, egészen korán hazaindulhat. Igyekszik majd úgy intézni a napját, hogy Orsi ne háborgathassa, hiszen bármennyire is szereti őt, egy szabad délután végre neki is kijár, azt senki sem tagadhatja meg tőle. Nyilván nem is gondolhatja komolyan a lány, bármekkora vélt problémája is akadna, hogy jogot formálhasson zsinórban már a negyedik napon áthívni magához őt. Nagyon szívesen funkcionál lelkipásztorként és vezetőként, valamint egyfajta pszichoterapeutaként a számára, csak nem a hét minden egyes napján. Azért mindennek meg van a határa… Ki fogja kapcsolni a telefonját, és meditálni fog, hogy Istenének hangját újból megszólaltathassa magában. Egyébként olyan régen beszélt már vele, mivelhogy beszélt már vele több ízben is, amely diskurzusok minden esetben a már alaposan betanult imádkozásokkal kezdődtek, és valamiféle teljesen személyes, szavak nélküli, mintegy telepatikus kommunikációvá teljesedtek ki, de feltétlen csak olyan esetekben jöhettek ezek a nagy találkozások létre, amikor megszállt saját békességének kis szigetén, amikor a testetlen lélek utat tört magának az állandóságban, és szólította egyetlen igazi feljebbvalóját, őt, a Teremtőt. Az utóbbi időben olyan sokat dolgozott, hogy ő, mint Isten szolgája, aki éppen azért választotta ezt a pályát, mert felismerte önmagában a fénylényt, a rengeteg lótás-futástól és ráaggatott lelki terhektől eltávolodott a Teremtőtől. Meg kell vetnie ahhoz ismét az alapokat, hogy újfent kialakulhasson a kapocs, és hiteles pásztora lehessen a Teremtő nyájának, és közvetítő halandó és halhatatlan közt. Amint ilyeneken töprengett a szentmisén saját beszéde alatt, miközben a szája, amely száj már beszélt és énekelt, amely száj már jól ismerte a betanult zsoltárénekek minden egyes betűjét, és rögtönzött szöveg elbeszélése alatt is képes volt olykor gondolataival elkalandozni, elhatározta, hogy még sem megy haza rögtön az esküvői próba után, hanem meglátogatja Kornél barátját, aki általában otthon dolgozik a saját kis dolgozószobájában, mint programozó és fizikus. Mivel Péter életében nem volt nő már viszonylag régóta, ezért szóba se jöhetett az, hogy randevút szervezzen magának egy újabb, vagy pedig már egy jól megszokott, esetleg általa még szeretett és nagyra tisztelt hölggyel. Jóllehet még házasodhatott volna is éppenséggel, ugyanis evangélikus lelkész volt. Szerette a nőket, de élethelyzetéből fakadóan mégis általában saját maga vette kézbe állati vágyódásainak forrását, hogy úgyszólván megoldja a „problémát”. A lelket már gyerekkorától kezdve valami magasabb rendű jelenségnek képzelte el, mint az anyagot, mint a húst, csontot, izmot, bőrt és szövetet, amelyek nem is létezhetnének szellem és öntudat, valamint az tudatból fakadó gondolatok nélkül. Azt vallotta, hogy mivel nem állat, ennél fogva képes uralkodni az ösztönein, és ahelyett, hogy annak engedve lemondana rengeteg felemelő spirituális élményről, ajándékról, inkább lemond arról az egyről, testi sóvárgásainak tárgyáról azért, hogy minél teljesebben részt vehessen a szellemi élet rejtelmeiben, és az igazi, éteri atyjának, a Teremtő Istennek a szolgálatában állhasson. A teljes önmegtartóztatás híve sose volt, no persze, melyik lelkész is volt az valaha a világtörténelemben? Míg másoknak fogadkoztak, hogy őket aztán nem viszi kísértésbe az ördög, a négy fal sötétéjében aztán valahogy mindig utat törtek maguknak a test örömcsatornáin átmorajló életcseppek. Egyszerűen csak huszadrangúnak ítélte meg ezt a legtermészetesebb állati vágyat, és mindent, ami hozzá rendelhető, miközben pontosan jól tudta, hogy a Teremtő bárányai, akik a templomban is mind körül veszik, abból az örömteli cselekedetből származnak, amely minden állatnak is a sajátos módszere a replikációra. Máskülönben nem adta volna meg ezt a lehetőséget a Teremtő, hogy ha valóban bűn volna művelni… Esetleg a Sátán adta volna meg, mint ahogy tanítja is a biblia? Utolsó barátnőjével, Nikivel, akivel együtt is éltek egy ideig, egyszerűen kihűlt a kapcsolatuk, mint ahogy az olykor lenni szokott, a kapcsolatuk, amely még az egyetemen lobbant fel holmi szükségszerű diáklét maradványként.

Felhívta Orsit, hogy közölje vele szándékát, miszerint át szeretne ugrani hozzá legfeljebb egy órácskára, folytatni a legutóbbi alkalommal megkezdett eszmecserét, és bizonyos területeket illetően útbaigazítást és felvilágosítást kérni. Orsi alig egy félóra autóútra lakott tőle a plébániától, Győr belvárosában, egy régi építésű társasházban. Orsi értésére adta, hogy az egykor megkezdett beszélgetésük folytatására ideje fél hattól kezdve lesz, tehát fél hattól kezdve bármikor csengethet a lakásán, ő nagyon szívesen fogadja. Péter hazaugrott délután fél négy tájt, miután lassú inspekciót végzett a plébánia állapotát illetően az esküvői próba után, és összeszámolta a perselyben fellelhető adományokat, melyeket végül kiürített, és gondosan elzárt az irodájában levő széfjébe. Otthon fél négy tájt megejtette az ebédjét, amire egyébként odabent a plébánián szokott sort keríteni, majd egy rövid pihenés után elindult a belvárosba Kornél barátjának lakására. Kornél fogadta őt, egy rövid ujjú pólóban és papucsban az ajtóban, miután a kapun a megszokott mechanikus módon beengedte őt, ő pedig felvitette magát a felvonóval. Örömmel ráztak kezet egymással, mivel már több hete nem látták egymást. Kornél egy harminckét éves féri volt, akiben Péter tulajdonképpen csak azért látott férfit nagyra nőtt srác helyett, mert a rengeteg ülőmunkától és viszonylag kevés testmozgástól kezdetleges pókhasat eresztett. De egyébként a haja nem őszült sehol, az arcán csak minimális mennyiségű és alig, csakis egyedül nagy világosságban észrevehető ráncos gyűrődések húzódtak, de a közlésmódja, beszéde nem volt éppen olyan, mint egy felettébb komolyan vehető felnőtt férfiemberé. Legalábbis a közlésmódja vele, és általában a barátaival szemben. A testsúly, különösen, hogy ha az látványosan meg is mutatkozik, időnként képes az emberből a valóságosnál többet és komolyabbat faragni, mint ami. Méltóságot ad mindenesetre, jóllehet Kornél megszenvedte e méltóság forrásának a látványát, és az általa kiváltott légszomjat, ami hosszas lépcsőzések idején uralkodott el rajta. Ilyen áron ő inkább nem szeretett volna méltóságos lenni. Miután helyet foglaltak ők ketten odabent a konyha kényelmes, bőrrel bélelt bárszékein – Kornél természetesen jóval otthonosabb taglejtésekkel és mozgással, mint Péter, aki még továbbra sem volt képes teljesen fesztelenül viselkedni az ő lakásán annak ellenére, hogy már legalább tizenöt alkalommal tett látogatást nála –, és mind a ketten kezükbe vették a szénsavas eper ízű üdítővel teletöltött poharakat, Kornél egy kissé bűnbánóan ránézett Péterre, mint aki nem egészen biztos benne, hogy ami olyan nagyon kikívánkozik belőle közölnivaló, azt valóban érdemes-e közölnie lelkész barátjával. Interfészen dolgozott, egyedüli magyarként egész Magyarországon, ugyanazon az interfészen, mint amelynek tökéletes megvalósításán Amerikában egy bizonyos dollár milliárdos üzletember a saját cégével munkálkodik már egy ideje. Szinte beteges módon vált rögeszméjévé a gondolat, hogy az ember és a robot egyesülésének előbb-utóbb mindenképpen el kell jönnie, mint valami sorszerű és kikerülhetetlen, eleve elrendeltetett eseménynek, és hogy ha már ezt minden áron be kell bölcsen ismerni, minden erejével azon volt, hogy ez még az ő életében következzék is be. És mivel történetesen a szóban forgó szakterületnek a szakértője volt, és mert nem szerette volna a dolgot a vak véletlenre bízni – amely vak véletlen a számára az Elon Musk szakavatott kezei által több tízezer kilométerre zajló munkálatokat jelentette, csak mert ő nem lehetett ott, és nem ügyelhette fel a munkát, mert csak is egyedül saját magában bízott, még a papíron tőle zseniálisabbnak ítélt szakemberekben sem bízott meg, és mert ennél fogva rendkívül türelmetlen volt, eszelős fénnyel a szemeiben –, megkísérelve a lehetetlent nekilátott a terv megvalósításának. Mondhatni még mindig csak a projekt elején tartott, még ha nem is időben értve, a tervek kivitelezésében mindenképp. Az idő, amikor benne volt nyakig egy projektben, szinte teljesen megszűnt számára létezni, csak úgy, mint a mátrixon túli éterben, elveszítette a jelentőségét. Természetesen határidők mindig is voltak és lesznek ebben a szakmában is, ám ahol a kreativitás elvárt dolog, ott tudvalevő a terméket tűkön ülők számára is, hogy siettetni nem lehet az ilyen jellegű forradalmi munkát. Bűntudattal a szemeiben meredt Péterre, mivel a szakterületük pontosan ellentétes jellegénél – és ugyanakkor rendkívül hasonló célzatokat tartalmazó tulajdonságainál – fogva tökéletesen tisztában volt vele, hogy mások tervei alapján készülő kreálmánya a fiatal atyának a nemtetszését fogja jó eséllyel kiváltani. Péter, mint a lelkek pásztora természetesen meglehetősen rossz szemmel tekintett a projektre, és már akkor nemtetszését fejezte ki, amikor először értesült a neurolinket illető forradalmi tervekről. Kornél már összeszámolni sem volt képes, hogy hány vitájuk lehetett nekik ketten ebből az eltérésből fakadóan, ám ezek a viták mindig bőségesen tartalmazták a logikára teljes mértékben támaszkodó érveket, és mindig készek voltak saját álláspontjuk rugalmas módosítására, esetlegesen annak teljes feladására kíváncsian, hogy ha fennállt a meggyőzés veszélye. Szomjazták a másik érvét, miközben rendkívül csökönyösen kapaszkodva saját világnézetükbe teljes mellszélességgel védelmezték azt, vágytak arra, hogy valami rendkívüli logikai csavarral elfogadtassanak velük valamit, amiben szerettek volna hinni, csak éppen még nem éreztek hozzá valami apróság híján létjogosultságot. Ez pedig inkább Kornélra vonatkozott, semmint Péterre, a Teremtő földi helytartójára, a buzgó evangélikusra. Mert aki hisz, aki szinte már tudni véli, hogy mi az igazság, hogy mi vár az emberre odaát és mi volt a sorsa leszületés előtt, amikor is még nem volt kifogyasztva általunk a felejtés kelyhe, az egyáltalán nem akar olyasmiben hinni, ami számára csak ürességet, teljes nihilt tartalmazhat. Kornél, aki alapvetően súlyosan materialista, empirista, agnosztikus és szkeptikus volt minden vallásirányzatot és hozzájuk kapcsolható filozófiai irányt illetően, valójában nagyon is hinni akart, ennél fogva pedig nem kis mértékben volt kíváncsi természetű, ugyanakkor gyakorta enyhe gúnnyal a hangjában és tiszteletlen megvetéssel beszélt a lélekről meg az istenbe vetett hitről.

– Nagy, és komoly lépést tettem előre a neurolink megépítését illetően.

Mihelyst megtette ezt a vallomását, a tulajdonképpeni első lépést, viszonylag megkönnyebbülve, kiengedve a levegőt odáig dagadó mellkasából, állt egyhelyben tovább, várva a biztosra vehető választ. Azt is biztosra lehetett venni, hogy lelkész barátjának válasza nem éppen pozitív kicsengésű lesz, sőt mi több, az ő olvasatában azzal, amit mondott, istenkáromlást követett el.

– Addig-addig játszotok Istent, addig-addig játszotok a tűzzel, amíg komoly bajba nem sodorjátok az emberiséget. Megmondtam, hogy nagyon veszélyes, amit csinálsz.

– Elkerülhetetlenül bekövetkezik az emberek összekapcsolása a gépekkel. Sorsszerű, eleve elrendeltetett. Hiába állsz ki és prédikálsz az embereknek arról, hogy miképpen kellene élniük, az emberek végül csak úgy élnek, ahogy. Mindaz amit elmondasz ott, több fejjel a hallgatóság felé tornyosulva, azt kell hogy mondjam, valóban cizellált és megindító, mintegy érzelmekkel teli lelki táplálék, és az ember ezt el is teszi magának, hazamegy könnyű lélekkel, megtisztultan, majd másnap szépen lassan teljesen megfeledkezve minden általad elmondottról, éli tovább ugyanúgy a hétköznapi gyarló bűnökkel teli életét, mint addig, még nagyobb felhatalmazást érezve életmódjára, mint bármikor korábban, hiszen csak a vasárnapot kell megvárnia, hogy meggyónja bűneit, hogy kiteregesse szennyes lelkét, akár a puszta hallgatásával a színes, gótikus, fényt alaposan megszűrő ablakokkal bélelt Isten házában, hogy aztán ismét megszabaduljon cipelt terheitől. Így megy ez, te is pontosan jól tudod. Sőt, talán igyekeznek még hétközben bővíteni is a bűnlajstromot, hogy ne hiába járjanak oda. De ugyan, miért lenne Istentől idegen dolog legintelligensebb teremtményeinek összekapcsolása a gépekkel? Hiszen azt mondod, Isten teremtménye minden, amit ezen a Földön felfedezni és tapasztalni csak lehet. Így tehát bele kell értenünk ebbe a gépeket is, önmagában minden lehetőséget, amit csak fel lehet használni. Már pedig a mesterséges intelligenciát nagyon sok mindenre fel lehet használni, ami ott hevert egykor a földön, csak valakinek észre kellett vennie, és fel kellett emelnie onnét. Voltaképp a szilícium völgyről beszélek. Mindez tehát már előre bele volt kódolva az emberiség sorsába, előre meg volt írva úgyszólván. Ez barátom predesztináció.

– Tévedsz. Az Internet, meg minden, ami a mesterséges intelligenciához köthető, a sátánnak, az ördögnek a műve – szakította félbe teljesen fellelkesedett barátját Péter. – Legalábbis a biblia modern értelmezése szerint feltétlen így van. Vegyük például ezt a teljesen aktuális helyzetet.

– Mire gondolsz?

– Arra gondolok, hogy környezetszennyezésre és vírusterjesztés kockázatára hivatkozva rövidesen eltörlik a készpénzt, és azzal a bizonyos chippel lehet majd csak venni és eladni, amit beléd juttatnak valamiképpen. Te is tudod, hogy miről beszélek most, ennek a módjába ne is menjünk bele, melyen még mindig jókat derülnek magukat rendkívül okosnak gondoló alulművelt emberek. A biblia már a kezdetek kezdetén kinyilatkoztatta, hogy aki felveszi az ördög bélyegét, egyedül csak is az lesz képes eladni és vásárolni, rajta kívül más nem. Ám ezeknek az embereknek a lelke végérvényesen el fog kárhozni. Na már most, ez a bizonyos chip is a mesterséges intelligencia terméke akar lenni ugyebár…

– Tehát azt akarod ezzel mondani, hogy amin jómagam is ügyködök Elon Muskkal együtt, az voltaképpen az ördögnek a műve?

– Azt akarom mondani, hogy mindaz, amit csinálsz, az az emberi lélek, mint isteni szikra teljes felszámolásához fog elvezetni. Mert lelket van mód és lehetőség létrehozni a te általad is már emlegetett technikákkal, de szellemet, no, hát azért az egy lényegesen más dolog… – Péter belekortyolt egyet a poharába, olyan taglejtéssel, amellyel mintha azt mondta volna: Ámen.

Úgy istenigazából csak Kornél szerette volna meggyőzni Pétert, a szellem és az isteni erő kimagasló módon való ismerőjét, amely csaknem teljesen lehetetlennek tetsző vállalkozásban valódi kihívást látott, ebben a minduntalan feltörhetetlennek bizonyuló kemény dióban, fiatal pap barátjában.

– Mire gondolsz egészen pontosan? – kérdezte.

– Nézd, nem vagyok én teljesen tájékozatlan a területeden azért, mert lelkész vagyok. Már mint, ami a technológiát és a transzhumanizmust illető terveket illeti. Bizonyos értelemben éppen a szakmámból kifolyólag igyekszek képben lenni az ezekkel kapcsolatos újdonságokkal. Éppen a szakmámból kifolyólag érdekel. Nyilván te sokkal jobban értesz hozzá, én pedig valami gyűlölettel átszőtt csodálattal nézek fel sátáni világodra, és igyekszem átlátni a ködös homályon.

– Persze, én nem is feltételeztem, hogy te ne lennél naprakész a témát illetően – szabadkozott félig-meddig udvariasan, félig-meddig kendőzetlen őszinteséggel Kornél. – De, folytasd kérlek a gondolatmeneted.

– Szóval, viszont tisztában vagyok vele, hogy mindent az emberiség kárára fognak felhasználni. Voltaképpen önmagában már az egész világháló és okostelefon történet, tehát alapvetően a mesterséges intelligencia az ördög trójai falova, emberi lényekre ártalmas jelenség. És hogy mire is lehet számítani a jövőben? Én azt nagyon is jól tudom… A mesterséges intelligenciával ugye bár képesek létrehozni egy globál komputert, ami lát mindent. Teremteni szándékoznak egy mindent látó szemet. Egyszerűen rá akarják csatlakoztatni az internetre az embereket, mint emberi lényeket. A tudomány egy kaptár tudatként próbálja mindezt elmagyarázni. Az emberek azt hiszik, hogy ez egy tudományos fantasztikus összeesküvés elmélet, de nagyon tévednek, mert ezt már rég meghaladtuk. Ez a technológia már itt van! A kísérletek már lefolytak, és működőképesnek bizonyultak. Ez egy első vonalbeli technológia, ami a Google virtuális rendszerét váltaná le. Hamarosan itt lehet, és elég borzasztóan hangzik! Az agy megteremti és leképezi az általad érzékelt univerzumot, és kivetíti ezt az univerzumát maga köré, mint egy buborékot. Szeretnénk ezeket a párhuzamos univerzumokat felhasználni arra, hogy kiszámíthassunk dolgokat, amelyek hatással vannak ránk. Meg akarjuk ragadni ezeket a párhuzamos valóságokat abban az absztrakt térben, ahol léteznek, és beleprogramozni egy mikrochipbe. Minden, ami kapcsolódik az internetre, kapcsolódik erre a köztes hálózatra is, és minden, ami csatlakozik a köztes hálózatra, az látható lesz ezen a kapcsolt környezeten is. Testet kell öltenie minden adatunknak és tudásunknak egy működő modellben. Úgy képzeljük el, mint egy archívumot. Mintha építenénk egy új Microsoft-ot vagy Google-t az agyunk számára, ahol összegyűjtöttünk minden valaha létezett információt, és feltöltjük ebbe a környezetbe. Rendszerezzük azt, és létrehozunk algoritmusokat, amivel összeköt-ük ezeket az adatokat. Amikor képesek leszünk felfedezni az agyunk belsejét, az lesz az igazi nagy áttörés. Most csak kívülről képesek mérni és megfigyelni amit az emberek látnak, de ezzel a módszerrel be lehet lépni az agyba, és meg lehet figyelni, hogy az agy hogyan épít fel egy világot. Tehát minden olyan adat alapján, amit feltölt az ember Instagramra, Tik-Tokra vagy Facebookra, virtuálisan leképeznek egy avatárt, egy személyt, és ezzel majdhogynem teljesen imitálni és szimulálni tudják azt a fajta lelkiséget, ami jellemző az emberekre. Tehát nem szellemiséget, mert arról, mint ahogy azt már az imént mondtam, itt most szó sem lehet. A testiségre már egyébként is hatnak, de még a lelkiségre is különböző máglyákkal, hamis vallásokkal, embermanipulációkkal, viszont ez itt most egy következő szint lesz, ahol a technológiát bevetik. Egy projektként indították útjára ezt a gondolatiságot egy egyetemen 2006-ban, és a világ szimulációt már 2007-ben tesztelték. Ez magában foglalta az összes embert ebben a világmátrixban, ahol mindenki egy csomópont, és minden csomóponthoz hozzá van rendelve egy avatár, és egy azonosító. Ez nullától huszonnégy óráig valós időben figyelt minden egyes embert a rendszerben. Minden szó és byte olyan, mint egy rádióadás, és egyéni frekvencia. Ez a rádiófrekvencia olyan, mintha rá lenne helyezve a személy egyéni, testi és tudati rezgésére, ez esetben a DNS-ére. Teszik ezt különböző laborokkal szerződve.

– Oké, ez valóban bekövetkezhet… Egyébként ezt nagyon szépen összefoglaltad, valóban figyelemre méltó a tájékozottságod. Viszont nem értem, hogy miért látsz ebben az egész jelenségben ördögtől valót? Mindezt én is elmondhattam volna neked, de nem így, ilyen pesszimista hangvételben adtam volna elő, mivel mindez, amit mondtál, forradalmi és világmegváltó!

– Ezt nem kérdezheted komolyan. És amit a kérdés után mondtál, azt pedig nem mondhatod komolyan… Ilyen világot akarsz? Ilyen világban akarsz élni? Ahol lesz lehetőség laborokat bérelni személyzettel? És említették már spermabankok közreműködését is, ezek tökéletes helyek arra, hogy DNS-re lebontva leprofilozzanak bizonyos embereket. Az egyén örökítő anyagából származó információból meghatározzák az egyén finom hullámszerkezetét. A kinyert adatokból aztán tovább finomítják a technológiát, összekötve rádióhullámokkal és mikrohullámú audiohatással, és minden egyéb technológiai képességeikkel ráhangolják ezt a frekvenciát a célszemély saját egyéni DNS rezgésére. De ez még egy alacsonyabb szintje ennek a technológiának. Ennek az igazi Grálja a DNS rezonáns frekvencia alkalmazása. Ez közvetlenül a DNS-re hat a távolból, ugyanazon az összetett hullámformában, amelyben a célszemély DNS-e van. Ez arról szól, hogy megszerzik az ember DNS-ét, amit betáplálnak egy szuperszámítógépbe, és a biokóddal hatást gyakorolnak a szervezetére. Innentől igazából bármilyen mintát képesek átküldeni bárkinek, ami betegségtünetként jelenhet meg, mert teljes hozzáférésük van az ember biorezonanciájához.

Kornél elnevette magát miközben az ablakhoz gyalogolt, és gyakorlott mozdulatokkal rágyújtott egy cigarettára. Amikor otthonában dohányzott, mindig háttal fordult a nyitott ablaknak, és gondolataiban mélyebben elmerült, mint bármikor máskor. Tekintetén látszott, hogy ezúttal igen mélyre ás, hogy a megfelelő módon képes legyen barátja értésére adni, hogy a prognózisában, amelyről ő pontosan jól tudta, hogy rövid időn belül valósággá érik, nincsen semmi ördögtől való és félelmetes.

– Te attól tartasz, hogy Orwelli világot fog mindez elhozni az emberiség számára – állapította meg kieregetve száján a szürkésfehér füstöt egy pszichoterapeuta bölcsességével.

– Nem tarthatok attól, ami már most van és fennáll.

– Jó, ez sokkal inkább nézőpont kérdése már amit mondasz – füstölt a szájával Kornél, miközben kihajította a cigarettacsikket a nyitott ablakon, amit mindig olyankor művelt hamutálbirtokos mivolta ellenére, amikor a nyitott ablaknál dohányzott, mint aki erős késztetést érez arra, hogy ezt tegye, amint a természettel és az anyafölddel minimális kapcsolatba is kerül, gondolván azt, hogy a cigarettacsikk úgyis lebomlik a tulajdon bölcsőjében.

Odalépett az asztalhoz, és nagyon komolyan, keresztbe fonva egymás előtt a kezeit leült Péter mellé, támadó szögben fordulva szembe vele, mintegy rézsútosan. Tekintetén és testbeszédén látszott, hogy nagyon komoly eszmecserére készül, hogy amit addig tulajdonképpen félvállról vett füstölve az orrlyukain és a száján, annak most már végre teljes figyelmet fog szentelni.

– Van ember manapság, aki még mindig azt gondolja, hogy Orwell 1984-e mindössze csak egy fikció? – kérdezte Péter.

– Nem gondolom ezt, hiszen bizonyos tekintetben még meg is haladta a jelenlegi tudomány Orwell előrelátó fantáziadús fikcióit. Viszont te ugyanabban a tévedésben élsz, mint oly sok más ember Orwellt és az ő életművét illetőleg.

– Mire gondolsz?

– Arra gondolok, hogy az általa prognosztizált jövőképnek az eljövetelét nem, mint valami borzadályt fogja megélni az emberiség, hanem tulajdonképpen észre sem veszik, úgy fog bekövetkezni, mintegy a saját kényelmüket fokozandó jelenségként. Tulajdonképpen ez hosszú és hosszú ideje már folyamatosan következik be minden egyes újabb és újabb pillanatban.

– És ebben te gondolom látsz valami csodálni valót – következtetett Péter, egyszerre tüzetes alapossággal és valami iszonyatos undorral az arcán, amely nem Kornél személyének szólt, hanem mindannak, amit képviselt.

A Kornél arcára kirajzolódott áhítat, és mintegy fanatikus és vallási imádat tevékenységét képező orwelli terve irányába váltotta ki ezt az undort belőle.

– Valójában igen. Egészen pontosan abban látok csodálni valót, hogy ezt a természetszerű jelenséget, amely ténylegesen előre meg vagyon írva, és már több kihalt emberiség is keresztül mehetett ezen, mi az életünkben megéljük. De még akár azt is, hogy letölthessék a tudatunk egy adathordozóra, mondjuk ember formájú robottestbe vagy virtualitásba, melyek teljesen kézenfekvők lennének, és örökké, az idők végezetéig éljünk.

– Van mind ebben valami beteges – jelentette ki állító módban egy pszichiáter hanghordozásával Péter, akit minél inkább dühített barátja eszelős, homloka alját súroló fennakadt fehéres tekintete, hogy még jobban felhergelje magát és belelovallja magát a vita hevébe, annál szigorúbban követte a figyelmével. – Amikor ilyeneket mondasz, mindig jussanak eszedbe azok a fontos kérdések, hogy van-e élet a halál után? Mi lesz velünk, mi lesz legszebb érzéseinkkel, legjobb meggyőződéseinkkel? Honnan jöttünk, hová megyünk, és mi dolgunk a földön? Mindig jusson eszedbe az, hogy nekünk itt a földön karmikus feladatunk van, és hogy ha elfogadod az örök élet elixírjeként felkínált megoldást, akkor azzal az ördög ajándékát fogadod el. Miért feltételezed azt, hogy azok, akik felkínálják számodra ezt a megoldást, szabadon hagynak majd a legszebb érzéseiddel, gondolataiddal és meggyőződéseiddel létezni? Hiszen, ahogyan azt már kifejtettem neked, manipulálni fogják majd a tudatod. Ennek az egész rendszernek ágyaznak most meg ezekkel a hülye intézkedésekkel védekezés címszó alatt.

– Csak hivatali kötelességből mondod ezt most – fonta össze karjait mellkasán lenéző magabiztossággal Kornél, miközben hátradőlt a székében.

– Amikor örök életről beszélsz, elfelejted, vagy talán soha nem is tudtad, hogy az ember lelke örökké él. És ennek semmi köze nincs most ahhoz, hogy én pap vagyok, és hiszek-e Istenben, vagy nem. Vallásos meggyőződés nélkül élő, agnosztikus emberek halál utáni élményei azonnal hívővé avanzsálták őket. Több ilyen emberrel volt már dolgom. Ma már kevesen tudjuk, hogy a lélek halandóságának eszméje viszonylag újkeletű. A lélek halhatatlanságát az ember az ősi időkben életünk alaptényeként fogadta el. Az emberré válás kezdeteitől az ősember eltemette halottjait, és temetkezési szokásai azt bizonyítják, hogy a Homo Sapiens nem fogadta el a halál tényét véglegesnek, hanem úgy gondolta, hogy az élet valamiféle módon tovább folytatódik. Igen, ne nézz így rám, lelkészként Darwin tudományos nézetét sem vetem el teljesen, amely egyébként több sebből vérzik. De most a kedvedért fogadjuk el, mint fellebbezhetetlen és kikezdhetetlen igazságtételt kész tényként. Tehát, jellemző például, hogy a halottakat guggoló testtartásban nyugat felé, a leszálló Nap irányába állították. Ezzel a halál utáni élet meggyőződésén túl még azt is kifejezték, hogy az ember halála és a napnyugta között kapcsolatot látnak, és ez a kapcsolat természeténél fogva azt is magával vonja, ahogy a napnyugta után jön a napkelte, a halál után teljes bizonyossággal jön az élet. A legősibb felfogás, a mágikus rendszer a lélek, az élet halhatatlanságát vallotta. Ebben az ősi, természetes magas kultúrában a lélek a Természet alapvető, lebírhatatlan megnyilvánulása, a Természetet egyetemesen átható életelv átlényegülése, emberi alakban testet öltése. Az emberiség egyetemes őshagyománya szerint, amely a néphitben is megőrződött, lelkünk a földi élet után a lélek eredeti otthonába jut, ahonnan az élet fakad: a csillagvilágba, a mennybe.

– Tudod, hogy én nem szeretem az ilyen ezoterikus sallangokat, hogy menny. Nem akarlak megsérteni, de tudod, az én szakmámban az ilyen megnevezéseket ki szokták nevetni – szakította félbe Pétert Kornél tárgyilagos fölénnyel.

– Ők mit nem szoktak kinevetni, talán egyedül csak is a saját vélt nagyszerűségüket nem. Egyébként meg ezek a fogalmak mind képletesek. Vagy talán azt hiszed, hogy mi papok az Istent egy felhőn csücsülő szakállas bácsiként vizualizáljuk?

– Nem, én egyáltalán nem hiszem, és nem hittem ezt… soha még csak bele se gondoltam, hogy hogyan képzelhetitek őt el.

– Ez egyfajta leegyszerűsített mesebeli kódnyelv a közemberek részére. Egyébként az is legalább ugyanilyen komoly probléma, hogy az emberek a bibliának a szövegét is szó szoros értelemben veszik.

– Mondd meg nekem, mi késztet manapság egy fiatalembert arra, hogy papnak szegődjön? – kérdezte Kornél hirtelen éles váltással, átmenet nélkül, összeráncolt homlokkal, őszinte kíváncsisággal az arcán.

– Mások nevében én nem nyilatkozhatok, de ami engem illet… nos, azt gondolom, hogy egyféle belső erkölcsi és világnézeti meggyőződés.

– Nem a család és a környezet? – kérdezte Pétert hitetlenül Kornél, szinte be sem várva válaszát, tüstént.

– Talán mások esetében az a késztető erő, nem tudom, de engem a legcsekélyebb mértékben sem befolyásolt a család. Egyébként pedig szerintem már említettem, hogy apám mérnök volt, anyám orvos. Ezek pedig a legkevésbé olyan szakterületek, amelyek mindennapos űzése arra az elhatározásra juttathatná a szülőt, hogy lelkésznek szánja a gyermekét. Az öltet, hogy pap leszek, abszolút az én szuverén döntésem volt. Tudtam, hogy vagy lelkipásztorként, vagy egy módon vihetek még fényt a világba, még pedig villanyszerelőként. Villanyszerelő viszont semmi esetre se szerettem volna lenni. De őszintén, azt gondolod, hogy az embereknek nincs szüksége egy-házi vezetőkre, lelkipásztorokra? És itt most nem a középkori meg ókori egyiptomi zsarnok papokra gondolok, akik a királyok háta mögött navigálták az egész világot!

– Hogy könnyebb legyen az élet számukra, hogy lelki megnyugvást nyerjenek? – kérdezte Kornél egy kissé bizonytalanul.

– Például. De mondhattam volna a halál utáni életet is. Pontosabban az élet utáni újabb életformát.

– A micsodát? – Kornél ismét összeráncolta a homlokát.

Világosan látszott, hogy ezúttal két homlokegyenest más életszemlélet áll szemben egymással.

– Miért, te mit gondolsz, mi lesz azután, miután biológiai értelemben meghalsz?

– Mi lenne? Semmi…

– Nagy feketeség? Sötétség?

– Azt gondolom, hogy még csak az se. A sötétség is valami.

– Az örök sötétséggel azonosítják a semmit. És a semmi az nem valami?

– Ez már filozófia.

– Mindenesetre tudomány. Mindenesetre már nem ezotéria, mint amitől annyira távol maradni kívántál. Ez kérlek kvantumfizikusok szakterülete. Még maga Einstein is foglalkozott érdemben a témával.

– Az agyműködés megszűnik, a test vérkeringése leáll, és egyenlő leszel egy kődarabbal.

– A tested igen.

– De hát az agy a test része, a lélek és a tudatosság pedig az agy terméke – vágta rá ellentmondást nem tűrve Kornél, mint kutató a lélekboncoló lelkésznek, de mégis úgy, fél mosollyal a száján, mint aki maga sem hisz teljesen ebben a tudományos körökben még mindig egyetlen elfogadható magyarázatban.

– Azt te csak gondolod. Egyébként éppenséggel még csak megütődnöm se nagyon kellene azon, hogy ezen az állásponton helyezkedsz el, de én történetesen mégis csodálkozom. Akarod tudni, hogy miért?

– Őszintén szólva én még csak azt sem tudom, hogy miért nem ütődsz meg min? – nézett lelkipásztor barátjára Kornél zavarodottan. – Összekuszálsz… de igazából a te dolgod az, hogy min ütődsz meg és min nem.

– Nem kellene megütődnöm azon, hogy a lelket meg a tudatot az agyból eredezteted, hiszen reális beállítottságú kutatóember vagy, a mesterséges intelligencia és a gépek kiváló ismerője. Ellenben hogy ha azt veszem alapul, hogy a legnagyobb tudóselmék, akik manapság megdöntögetik az évszázados, idézőjeles axiómákat, tökéletes ismerői a kvantumfizikának, és tökéletesen tisztában vannak azzal az axiómával, hogy az energia, a rezgés előbbre való bármilyen anyagnál, ami egyébként nincs, ami önmagában összesűrűsödött rezgés, tehát szintén rezgés, akkor azt kell, hogy mondjam, hogy csodálkozom, amiért az agyból eredezteted a lelket és a tudatot, és az agyra nem mint valami adóvevőkészülékre, számítógépre tekintesz.

– A kvantumfizika voltaképpen nem is igazi tudomány, tudós berkekben egyáltalán nem komolyan vehető. Nem véletlenül nem foglalkozik vele érdemben a tudomány – felelte Kornél önérzetesen, a sértett és kizökkentett kompetencia bajnokaként, aki nem is igazán a kvantumfizika felemlegetésével nem ért egyet, hanem azzal a ténnyel, hogy ezt éppen egy pap teszi.

– A modern tudomány? Dehogyisnem.

– A modern tudomány mindig azt a nézetet szajkózza, amelyik megfelel az éppen világvezető hatalmat betöltő oldal irányzatának. Értem ez alatt az Egyesült Államokat. És ez barátom, jelenleg már nem a republikánus jobboldal… tehát rövidesen teljes szemléletváltás várható a mainstream vonalon. – Kornél, aki kijelentésével az addig regnáló amerikai elnök leváltására célzott, diadalmasan vigyorgott, mint a tudomány lovagja, aki megvívta és megnyerte csatáját az áltudományok általa ismert legnagyobb szószólója ellen.

– Badarság – legyintett Péter nyugodtabb hangon. – A lélek meg a szellem kérdése a legkevésbé sem politikafüggő. Kutatásaim során rájöttem ugyanis, hogy a lélek és a bioelektromágneses tér között sok figyelemreméltó hasonlóság található. Igen, ne nézz így rám, egy lelkipásztor is végezhet kutatásokat, pusztán kíváncsiságból, szellemének igényes természetéből fakadóan. Tehát, hasonlóság található, olyan hasonlóság, amely hasonlóság a materialista felfogás számára a legnyilvánvalóbb. Az elektromágneses tér is illékony, mint a lélek. Látszólag testetlen mind a kettő. A lélek pedig nem más, mint az élettevékenység irányítója, s ha testetlen, elillanhat, a halál után is fönnmaradhat. És ami az élettevékenység irányítása számára fontos: az elektromos erő rendkívül hatékony. Ha két ember karnyújtásnyi távolságra állna egymástól, és mindegyiküknek egy százalékkal több elektronja lenne, mint protonja, a taszító erő elég lenne egymilliárd felhőkarcoló száz kilométer magasba emeléséhez! A hétköznapi életben persze ritkán lép fel észrevehető fizikai taszítás vagy vonzás az emberek között. Ennek az az oka, hogy elektronjaink és protonjaink száma szinte pontosan egyenlő, de nem teljesen pontosan. Mégis, fésülködés vagy kézfogás közben gyakran tapasztalhatjuk, hogy elektromos szikrák ugranak elő, ami mutatja, hogy az emberi szervezet egésze általában kicsi, de jelentős elektromos töltéssel bír. Fontos tudni, hogy az elektromos erők szerepe sejtjeink szintjén még jóval nagyobb. A leglényegesebb, hogy szervezetünk egységes szerveződését nem is tarthatja fenn más, mint a bioelektromágneses tér. Ha szervezetünk egységes és központi szervezőerejét léleknek hívjuk, akkor fontos észrevenni, hogy az egységes szerveződésnek át kell tekintenie, és össze kell hangolnia szervezetünk összes sejtjének folyamatait. Ilyen áttekintőképességgel és irányítóképességgel éppen az elektromágneses tér rendelkezik. A sejtekben zajló folyamatokat a legújabb kutatások szerint az elektromágneses tér irányítja. Az általad egyébként annyira nagyra becsült és tiszteletben tartott fizika épp úgy egy végső elvre vezethető vissza, mint az élet. A fizika végső elve a legkisebb hatás elve. A biológia végső elve a Bauer-elv, az életelv. A fizika végső elve azt jelenti, hogy minden fizikai létező az adott kezdeti feltételekből indulva a legkisebb hatás elvének megfelelő viselkedést tanúsít. De hogyan képesek a fizikai tárgyak a fizika végső elvét követni? Hogyan képesek viselkedésüket egy szellemi elvhez igazítani? Miféle belső érzékelésre van szükség ahhoz, hogy minden körülmények között éppen a fizikai törvényeknek megfelelő viselkedést tanúsítsák? A materializmus nem tagadhatja meg a fizika törvényeit, mert azok nélkül a fizika tökéletesen hatástalan lenne. De honnan erednek a fizika törvényei? És hogyan képesek érvényt szerezni maguknak? Ezekre a kérdésekre a materializmus azért nem tud választ adni, mert a törvények, az elvek nem fizikai létezők, és ezért vizsgálatuk kivezet a materializmus köréből. Minden fizikai létező képes feltérképezni környezetét, mozgási lehetőségeinek összességét, és ezek közül választja ki a fizikai viselkedéshez tartozót. Ez természetesen azt jelenti, hogy a fizikai törvények érvényességéből kikerülhetetlenül következik, hogy a fizikai tárgyak viselkedését egy szellemi tényező irányítja. Ha pedig a szellemi irányítás fizikai tény, és a világ szellemi irányítását maga a fizika igazolja, legvilágosabban éppen a legvégső szinten, a fizika végső elvének szintjén, akkor azt is beláthatjuk, hogy a biológiai létezők, az élőlények viselkedését a fizikai testek viselkedéséhez teljesen hasonlóan egy másik szellemi elv irányítja. Ha pedig ez így van, akkor még a bioelektromágneses tér is csak a lélek ruhája, bár talán a legközelebbi, legalsó ruhája, legfinomabb fehérneműje. Életünket tehát nemcsak a bioelektromágneses tér, hanem még alapvetőbben ez a végső elv, az életelv alkotja. A lélek tehát lényegében azonos az életelvvel! Ha meggondoljuk, lelkünk mélye felé haladva számunkra egyre fontosabb tartományokra bukkanunk. Lelkünk legmélyén találjuk a személyünk számára legfontosabb, legszemélyesebb létezőt: életerőnket.

– Minden kétséget kizáróan rendkívül felkészült lelkész vagy! – húzta el a fejét a levegőben elismerően Kornél.

Hogy feldolgozza az elmondottakat, hagyott egy kis szünetet, majd pedig, mint aki fenyegetődzik, felemelt mutatóujjal, mintegy a miheztartás végett kijelentette:

– Nekem lassan indulnom kell, mert még feladat vár rám. Egyébként meg fáradt vagyok, elfáradtam ebben a komoly, kétségtelenül érdekfeszítő kommunikációban. Rövidesen lepihenek. De vedd tudomásul, hogy maholnap megépítem a robottestet, amelybe belekerül majd az emberi tudat, mert hidd el, hogy más milyen formában nem létezik az öröklét, makoghatsz te akármit az örökkévalóságról… már bocsánat. Ez pontosan arra lett kitalálva elméletben, és arra a célra lesz megvalósítva a gyakorlatban, hogy feltaláljuk azt, ami még nincs, és soha nem is volt! – szemei eszelősen villogtak a fénytől, amely felgyulladt bennük, akár egy saját ihletében tobzódó, az őrület határán táncoló virrasztó művésznek.

Péter lassan felállt az ülőhelyéről, és olyan pozícióban függesztette fel mozgását Kornél előtt, amely merevedett állapot által tűzszünetet közölt felé, mint aki éppen kikászálódott az aktuális szerepéből, amit talán még túl is játszott, és készülődött hazamenni, lepihenni. Csak a kezét nyújtotta barátja felé, és annyit mondott neki:

– Viszlát.

Kornél joviálisan ajtót nyitott neki, mint ahogy az elvárható egy vendéglátótól, hogy aztán visszaüljön a már jól felmelegedett székébe, összeszedje a gondolatait, melyek a félbehagyott beszélgetésből félig-meddig már elpárologtak, visszagöngyölítse azokat a forráshoz, majd hogy összeszedetten összegezzen mindent, ami odáig vezethet, hogy kiötöl valami forradalmit, valami más által még sohasem látott és gondolt nagyszabású kreatív megoldást, amit egyébként nem lehet erőltetni, vagy fellobban magától egy gyanútlan pillanatban, vagy nem. Az elkövetkezendő fél órában megvacsorázott, lezuhanyozott, majd lefeküdt az ágyára relaxálni kellemes halk távol-keleti zene kíséretében, amibe lassacskán belealudt. Péter ezalatt hazament, egy kicsit rendezgetett otthon a polcain és íróasztalán, amit soha nem vitt túlzásba, viszont napi szinten minimális mennyiségben igényt tartott rá. Már nem vacsorázott, mert későre járt, és mert nem volt éhes. Nem kívánt ételt a gyomrába. Pizsamába öltözött, térdre borult puritán kis hálószobájában az ágyával szemközt a komor fehér falon húzódó Krisztus feszület előtt, és imádkozott. Elmormolta a miatyánkot, ezt minden este szokás szerint megcselekedte, mintegy a teremtőnek való hálaadás jeléül, majd aludni tért. Ellenben Kornéllal, ő nem tépelődött elalvás előtt semmin sem, hanem a megnyugvás által, amit az imából nyert, amely minden este valami minden emberben ősi, szunnyadó fényt gyullaszt fel a lelkében, bizalmasan mosolygó lélekkel aludt el. Ilyen napszakban mindig tudta, hogy most nem az élet és a halál, az erkölcsi kérdések megfejtésének ideje van, hanem a mindennel kibékült ember tiszta fejének és tudatának törlése következik majd újbóli feltöltése az égiek, az angyalok által, amely ellen hiábavaló bármit is tenni, és nem is kell. Pontosan úgy aludt, mint ahogy egy bűneiért megbocsátást és feloldozást nyert pap szokott aludni.

2.

Reggel tíz órakor még otthon volt, amikor Orsi kereste őt telefonon. Nem tudta hova tenni a hívást, hiszen a lány életmenetét és szokásait ismerve szinte biztos volt abban, hogy majd csak valamivel később, egy-két nap múlva fogja őt keresni. Egy rövid pillanatig habozott, mielőtt felvette a telefont. Soha nem rázna le senkit azon a sokak által alkalmazott módon, hogy nem fogadja valakinek a hívását, ő annál sokkalta egyenesebb ember volt. Kiváltképp nem rázná le így magáról a saját unokahúgát. Mégis felvillant már nem először ennek a lehetősége eszméletében, amikor bosszantó és feleslegesnek ható telefonhívások ostromolták. Már a reggelin és a zuhanyzáson is túl volt, a ruháit válogatta éppen még álmos és nyűgös fejjel, amikor észlelte a hívást.

– Szia Orsi, Mi újság? – köszönt, és egyben érdeklődött a lánytól, aki elfelejtett visszaköszönni, ehelyett zavartan és alig érthetően hadarta neki a következőket:

– Esetleg át tudnál jönni most? – mindössze ennyi volt, amit mondandójából Péter megértett, amit azután mondott, miután elmakogott néhány értelmet nélkülöző mondatot, amelyek hangzása alapján azt feltételezte, hogy ha a lány éppen nincs is illuminált állapotban, de a közelmúltban mindenképp vagy részeg volt, vagy még, ami annál is rosszabb: kábítószer hatása alatt állt.

Vagy mindkettő. Orsi természetesen soha nem beszélt neki kábítószerről, és az albérletben, ahol élt sem talált erre utaló nyomokat – így természetesen semmilyen gyanús port, tablettát meg injekciós tűt sem –, de a zavart viselkedése alapján feltételezte róla, hogy időnként bejuttat a szervezetébe ezt-azt, ami illegális, amivel elűzi a rajta elhatalmasodó depressziós érzéseket. Hogy depressziós-e? Az ő olvasatában ez is mindössze csak egy emberi fogalom volt, nem több, ami kiválóan alkalmas arra, hogy a közéletben való alkalmazásával beskatulyázzon a társadalom egyéneket. Azt vallotta, hogy mint ahogy az univerzumban mindennek, úgy a depressziónak is kell, hogy oka legyen, amely ok kezelésével a problémát a megfelelő döntésekkel és eljárásokkal ki lehet gyomlálni, meg lehet szüntetni a problémát. Orsi esetében a depresszió forrása nyilvánvalóan a szétmenő, vele szinte egyáltalán nem törődő, gondját soha nem viselő családja volt, akik éppen csak annyira voltak jelen addigi életében, egész gyermekkorában, hogy ne lehessen őt teljesen árvának tekinteni. Valójában pedig, a gyakorlati értelemben pontosan megfelelt egy árvának, legalábbis a lelkivilágát illetően teljes mértékben. Hosszú ideig élt intézetben, és tökéletesen ismerte azt a lelketlen sivárságot, amit még a legnagyobb pedagógiai jóindulattal átfűtött intézet is áraszthat falaiból, a dzsungel törvényeivel keveredett börtönök légkörét idéző rendszer szerint élő bentlakó diákokkal. Péter, ismerve unokahúga múltját, teljes toleranciával viseltetett iránta, szinte még soha nem emelte fel hangját vele szemben, és nem szidta össze őt, nem vetett a szemére semmit. El lehetett mondani, hogy a lány benne látta meg az egyedüli olyan rokont, aki valamelyest foglalkozik vele érdemben, nem csak lelki támaszként áll mellette, hanem még olykor anyagilag is kisegíti őt jelentős mértékben, még azután is, hogy közvetlenül a tizennyolcadik születésnapja után ötmillió forintot kapott az úgynevezett államtól, ettől az emberi sorsközösséget képviselő intézménytől, mint neki dukáló összeget, mintegy kárpótlásul az anyátlan és apátlan sorsért. Ebből a pénzből vett ki egymagának egy teljes albérletet, ahol élt jelenleg is munka és tanulmányok folytatása nélkül, egy kis időt adva magának az életre való felkészüléshez. Az ő támogatásából kifolyólag pedig mondhatni őszinte is volt hozzá, de Péter érzése szerint éppen csak annyira, mint amennyire egy távolabbi rokonnal teljesen őszinte lehet az ember, akivel szemben a legbensőbb intim titkait soha nem fogja nyíltan megosztani. Ezt természetesen ő nem is vetheti a szemére, nem is várhatja el, nem teheti, hogy esetleg durván kifaggassa kedvfokozó szokásait illetően, mivelhogy ilyen jellegű szokása nagy általánosságban minden embernek van, amely szokásoknak időnként előszeretettel hódolnak. Mégis, el kellene döntenie, hogy miképpen szándékozzon viszonyulni a lányhoz, mint amolyan két lépés távolságból kellemes társasághoz, vagy mint a legszorosabb rokonhoz, akinek apja helyett apja, és könyörtelenül számon volna ildomos kérnie önpusztító életviteléért? Amit egyébként a későbbiek során, amennyiben megtalálja önmagát és teljes életet él, hálás szívvel meg fog neki köszönni. Nem működhet a kettő egyszerre, ezt be kell látnia. Mindenesetre nem szabad kapkodnia a pszichológiai ráhatással és hadviseléssel az ő jól belátott érdekében, igen, a fokozatosság elvét szem előtt tartva, lépésről-lépésre kell haladnia, tudta jól. Elhatározta, hogy igyekszik majd szorosan tartani a gyeplőt a lány nyakán, aki végtére mégis csak egy gyermek még. Hogy ha nem is él kábítószerekkel, mindenesetre alkoholt azt iszik rendesen, a legutóbbi alkalommal is csak úgy bűzlött a piától, és tele volt kiivott borosüvegekkel a konyhája. Mindennek a végére kell járnia.

– Orsi, nekem most dolgoznom kell menni – válaszolta nem különösebben ingerülten, egyszerűen csak tájékoztató jelleggel unokahúgának. – Tudod, én időnként azt is szoktam.

– Nem lehetne mégis most? – faggatta a lány őt.

– De hát mi történt? Mi olyan sürgős?

– Semmi, csak az imént mintha járt volna itt valaki… mintha kopogtak volna az ajtón. Kimentem az ajtóhoz, ám végül nem találtam ott senkit. De azóta mégsem tudok megnyugodni, pedig már sötét sincs, egy jó ideje világos van…

– Ne gyárts magadnak felesleges problémákat.

– Felesleges, vagy nem, én mindenesetre félek!

– Mégis, mitől? Vagy kitől?

– Te ezt nem értheted!

– Pihenj le, és próbálj megnyugodni. Délután lehet, hogy átmegyek. Egyébként szedtél be valamit mostanában?

– Nem szedtem be semmit, úgy nézek ki, mint egy narkós?

– Nem kimondottan kábítószerre gondoltam, hanem gyógyszerre. Pszichés gyógyszerre, nyugtató, akár Xanax, ilyesmi – válaszolta mintegy védekező állásba kényszerülve a kérdését öntudatos sértettséggel visszautasító, azt magának kikérő lánynak.

És a gyógyszerhasználatot illető feltételezése még csak nem is volt egy, a sarokba szorított pillanat kétségbeesett hevében megszülető hamis és hazug feltételezés, valóban megfordult fejében annak az eshetősége is a telefonbeszélgetés során, hogy lelkileg instabil unokahúga esetleg teljesen legálisan, patikákban is kapható, ám csak pszichológiai területen kompetens szakember által felírt receptre kapható gyógyszerekkel törekszik az általa kívánt szintre juttatni az idegrendszerét. Különös zavartságára, amely nem volt mindig jellemző rá, kellett, hogy legyen valamiféle magyarázat, ő pedig nem tudott mást tenni, mint találgatni.

– Jaj, hagyjál már, minek nézel te engem? Hogy ha beszedtem volna egy Xanaxot, akkor már rég az ágyon fetrengenék a plafonra vigyorogva.

– Nagyon értesz te ezekhez a gyógyszerekhez, látom. Vajon honnét?

– Nem a saját bőrömön tapasztaltam a hatását, ha tudni akarod. Tudod, van egy néhány barátnőm és barátom… És egyébként olvasni és művelődni is szoktam időnként – kekeckedett, mint ahogy az olykor szokása volt.

Majd rögtön, átmenet nélkül hangnemet váltott.

– De komolyan, nem tudsz most átjönni? Nagyon rossz állapotban vagyok, egész éjjel sírtam. Esetleg halaszthatatlan feladatnak nézel elébe, beszédet kell mondanod?

Péternek nem kellett aznap délelőtt nagy közönség előtt beszédet mondania, hiszen az első eset aznap, amikor is emberekkel lesz dolga, az délután egy órakor lesz esedékes, amikor egy gyászoló családdal lesz találkozója, mert temettetni kell a következő héten a napokban elhunyt családtagjukat. Addig, mint ahogy azt üres és szabad délelőttjein szokta, gondolta, miután ráérősen bement, rendezget, elintézi a templom pénzügyeit, megöntözi a virágokat, és új gyertyákat helyez el az emberiség összes bűnét vállára vevő fia előtt kétségbeesetten térdepelő Szűz Mária márványszobra alatti kelyhekben. De mindez persze várhat, hiszen a pénzügyeket voltaképpen elég, hogy ha rendezi mondjuk másnap, a többit pedig letudja kevesebb, mint félóra alatt. A faliórára pillantott, amely tíz óra tíz percet mutatott, majd nagyvonalúan azt felelte Orsinak:

– Félóra múlva ott vagyok, ha az megfelel.

A lánynak természetesen megfelelt. Neki minden megfelelt volna, amit ő mond, azon kívül, hogy ha késő délutánt vagy estét mond érkezési időnek, mivel labilis lelki és idegállapota számára azok a napszakok a délelőtt ezen szakaszához képest kétségbeejtően távolinak tűntek. De még azzal is megbarátkozott volna, hogy ha ő a nap utolsó hat-hét órájára ígérte volna érkezését neki. Orsinak egy ideje már minden megfelelt úgy ahogyan volt, minden mindegy volt végső soron, mindössze bizonyos eseményeknek a hírei váltottak ki belőle éles reakciókat eleinte, majd aztán azok hamar elcsitultak, belesimultak az érdektelenség időtlen eseménytelenségébe. Lelke legmélyén fájdalmas múltbéli sérelmektől gennyedző érzésvilága megbénító erővel hatott ki egész szellemére és elméjére, és valami édes, ópiumos semmittevésbe menekült, amely lényegében abból állt, hogy áthevert egész napokat anélkül, hogy borzalmas céltalan semmittevésének a tudatában lett volna. Péter pedig egészen biztosra vette azt, hogy ezt a minőségű életet egyedül csak is valami tudatmódosító befolyásolással élheti egy olyan értelmes és szellemileg magas fokon teljesíteni képes lány, mint Orsi. A forgalom ezen a napfényes délelőttön gyér volt és szakadozott, a megszokott reggeli nyugtalan lüktetés már egy ideje feloszlásnak indult. Leparkolta az autót a lány albérlete közelében, majd felcsengetett hozzá. Orsi hamar ajtót nyitott neki felkészülten, de mégis szinte felkészületlenül, kicsit, mint akire hívatlanul rátörtek, és mintha nem is ő invitálta volna meg a látogató felet egy találkozóra. Tulajdonképpen Orsi valahol mindig is felkészületlen volt, úgyszólván az örök felkészületlen, akit mindig minden várható is meglepetéssel érint. Az egyébként egyenes haját hullámosra aludt és mályvakék prémköntöst viselő Orsi szórakozott volt és körülményes, mint a nők általában, de szétszórtságában sem volt éppen rendetlen, mert női mivoltánál fogva képtelen volt még a legkomolyabb lelki viszontagságainak átélésekor is engedni elhatalmasodni a káoszt, mint fizikai megnyilvánulást önmaga körül. Nem engedte fizikai szinten is megmutatkozni azt a szervezetlen keszekuszaságot, amely a lelkében, mint valami mételyes zöld maró sav kifolyt és rothadva, mérgezve szétterjeszkedett. Péter gondosan körülnézett, ahogy belépett, talán ezúttal még alaposabban mint szokott, miután fejébe vette és elhatározta, hogy drasztikus eszközökkel megkísérli a rokoni szeretet jegyében a normalitás útjára terelni a lányt. Semmi esetre sem szerette volna, hogy ha a lány feladva minden egyéniségét beleszürkülne az álmaikat feladni kényszerült, reményvesztett nagy többség kiherélt tengerébe, ő mindössze annyit szeretett volna elérni, hogy legalább gondolkodjon el azon, hogy mit is szeretne kezdeni az életével, hogy milyen irányba szánd-kozik elindulni, a saját jól belátott érdekében, hiszen, mint ahogy ő maga is látja, nem érzi jól magát a bőrében. Egyelőre ő még ezt a vádat valószínűleg határozottan visszautasítaná és cáfolná, és azt állítaná, hogy igenis a lehető legjobban érzi magát a bőrében, ha megkérdezné erről, ám ez a tétlenségből fakadó apatikus jólét a depresszió szüleménye, és a még nagyobb lelki nyavalyáknak a potenciális gazdateste. Ebből fog eredni aztán a masszív alkoholizálás és a kábítószerek használata, már hogy ha nem él kábítószerekkel bizonyos rendszerességgel már most is, ugyebár, amiben az ő egyértelmű tagadása ellenére egyáltalán nem volt biztos. Nem egy normális jelenség, hogy teljesen félvállról veszi a jövőjét – gondolta, hiszen tökéletesen tisztában lehet azzal a jövendőben várható történéssel, hogy miután feléli a nem olyan régen a bankszámlájára utalt néhány millió forintját, nem lesz a világon senki, aki támogatni fogja őt egyetlen fillérrel is. Természetesen őrajta kívül, mivel ő, a marha, nem fogja tudni végignézni az egyetlen árva fillér nélkül maradt lányt, amint csúszik lefele fokozatosan a lejtőn a pszichés problémáiban teljesen elmerülve, nem fogja tudni róla ebben az esetben levenni a kezeit, ahogy ismeri önmagát, egy ilyen helyzetben fog majd csak igazán rákölteni anyagi javakat, és még azt is készségesen felajánlja neki, hogy költözzön oda hozzá, lakjon a vendégszobában. Egy ideje már a jövendő egy ilyen eshetőségének a rémképe lebegett a lelki szemei előtt, és feltett szándéka volt, hogy ezt minden eszközzel meg fogja akadályozni. Lassan lépkedett előre a szintén komótos ütemben, fáradtan vánszorgó lány után, és tüzetes inspekciója révén olyan dolgokat is észrevett, ami egyébként nem valószínű, hogy felkeltette volna a figyelmét. Fizikai szinten a rendetlenségnek még most sem vélte felfedezni a legapróbb megnyilvánulását se, de mégis úszott valami a levegőben mind abból, ami a lány lelkét, mint vegyszer mételyesen marta és nyomasztotta. Nem kívánt gorombáskodni egy lelki sérülttel, különösen nem a saját rokonával, de mégis úgy látta, hogy ez a lány, aki voltaképpen kezd úgy elkényelmesedni az életben, akár egy elkényeztetett grófnő, és nem teljesen őszinte örömét leli a szenvedésben és önmaga sajnáltatásában, előbukkanva belőle a pszichológus, arra az elhatározásra jutott, hogy egyedül csak is a keményebb hangnem és fellépés segíthet itt most. Különösen ezekben az időkben, amikor már egy jó ideje férfi sincs az életében, és a jelentkezők hadáról jóformán tudomást sem vesz. Még a legjobb barátnőivel is ahogy ő tudja, csak felszínes a kapcsolata. Soha nem látogatnák meg őt őszinteségi rohamukban, és figyelmeztetnék, hogy figyelj, rossz úton haladsz, ideje volna változtatnod… Ehelyett csak berúgnak együtt, és még a jó ég tudja, hogy miket csinálnak. Felemelve orrát, jól láthatóan és hallhatóan beleszagolt a levegőbe, és szemöldökeit ráncolva elkámpicsorodott arccal azt kérdezte:

– Mi ez az oroszlánszag itt? Hogy engedhetsz meg ilyesmit magadnak nő létedre? Miért nem nyitsz egy kis ablakot? – azzal rögtön odament az ablakhoz, és bukóra megnyitotta azt, mintha csak otthon volna, vagy a lány albérlete az ő tulajdonát képezte volna.

Gondosan körülnézett, akár egy felelős apuka, aki még a fiatal felnőtt gyermekének első tétova lépteit az életben aggodalmas féltéssel őrzi az ehhez szükséges hozzáállással. Kereste a következő rendbontásnak a lehetséges jeleit, a jelenséget, amibe beleköthet, amit rendbe hozhat valamiképpen, aminek normától eltérő mivoltát felhánytorgathatja, és amin elindulhat, mint esetleg valami káros szenvedélyt bizonyító nyomon. Mivel egy nem teljesen letörölt, de említésre sem érdemes étkezőasztal felületen, és össze nem gyűjtött, le nem vitt, eldobált, kétségkívül a szétszórtságról és depresszióról árulkodó kiivott üvegeken kívül nem talált semmit, így leült egy félig a rendeltetési helyének szolgáló asztal mellől elhúzott székre, majd kritikusan a lány elé nézett, aki rézsútosan szemközt állt vele, éppen csak annyira, hogy a látómezejében maradjon, és azt kérdezte tőle:

– Az egész napot köntösben szeretnéd eltölteni?

– Természetesen nem – felelt Orsi széttárt karokkal, mint aki nem érti a számonkérést, mint aki nem érti, hogy a jó barátból miért lett látszólag ellenség egyik napról a másikra.

– Akkor miért vagy hálóköntösben tizenegy órakor még mindig? Az az ember, aki így néz ki a napnak ebben a szakában, nem fogja soha semmire se vinni – próbált hatni Péter a lány lelkére nem túl sok meggyőződéssel a hangjában.

– Amikor áthívtalak, azt nem azért tettem, hogy az öltözetemet kritizáld.

– Pontosan tudom, hogy miért tetted. Túlzott jó dolgodban tetted.

– Hogyan értsem ezt?

– Nézd, lehet, hogy kegyetlenség ezt így kimondani, lehet, hogy bántásnak veszed, de jelenleg neked az a legnagyobb problémád, hogy egyszerűen nincsen semmi, amivel lefoglalhatnád magad.

– Egész egyszerűen még nincs fogalmam arról, hogy mivel foglalhatnám le magam. Tavaly érettségiztem, ilyenkor még szoktak maguknak adni az emberek maguknak egy kevés időt, hogy kitalálják, mit is szeretnének kezdeni magukkal.

– Hogyne, miközben dolgoznak. De feltétlen csinálnak valamit.

– Csakhogy nekem van pénzem – felelte erre öntudatosan és peckesen kihúzva magát Orsi, mintha legalább hat ingatlan és tíz luxusautó tulajdonosa lett volna.

– Ami nagyon hamar el fog fogyni.

Erre a tényszerűnek tűnő, prognózist magában foglaló megállapításra, a nagyon hamarnak, mint időtartamnak a kétségkívül vitatható gyorsan elkövetkező jellegére a lány nem tudott mit felelni, ezért némán maga elé meredt. Péter ráemelte a tekintetét, és ezúttal enyhe, már érezhető jóindulattal a hangjában így folytatta:

– Mindenesetre csinálhatnál valamit. Kezdhetnél valami értelmeset magaddal, az életeddel addig is, amíg kitalálod, hogy mit, hogyan és merre. A depressziódnak egyértelműen jót tenne.

– Vedd tudomásul, hogy igen is jól érzem magam a bőrömben! – szólt dacosan Orsi, majd elkezdett fel és alá sétálni, mint aki valóban, világéletében csak is jól érezte magát mindig.

Péter elnézte őt egy ideig, majd komolyan megkérdezte tőle:

– Nem akarsz leülni ide mellém, vagy velem szembe?

– Mi ez, valami vallatás?

– Nem vallatás, mindössze csak fel szeretném hívni a figyelmed arra, hogy az életed veszélyben forog.

– Ó! Vagy úgy… – válaszolt Orsi gúnyosan, és már csak azért sem foglalt helyet, hogy még véletlenül se nagybátyja vezényelje a történéseket a saját akarata és elgondolása szerint.

Türelmetlenül forgott néhányat önmaga tengelye körül, mint aki voltaképp nem is igazán tudja, hogy mit szeretne, mint aki azután, hogy áthívta magához a nagybátyját szelíd erőszakkal, most mielőbb meg kívánna szabadulni tőle.

– Rendben, már felhívtad. Esetleg még valami? – Péter szétterpesztette a lábait, lazán távolra rakta egymástól karjait, majd könnyedén rámosolygott a lányra.

– Te hívtál át, hát itt vagyok – mondta, amire a lány nem tudott semmit felelni.

Beszélgetéseik mindig is kötetlenek és fesztelenek voltak, mint két barát esetében, már csak azért is, mert korban nem volt olyan jelentősnek mondható különbség közöttük. Ezúttal viszont Péter kezdeti fellépése révén kezdett feszültté válni köztük a légkör.

– Szóval, igazából nekem kellene hallgatnom téged – szabadkozott felhúzott szemöldökkel szokatlan fellépése miatt, mert észrevette, hogy a lány a történtek után kibillent komfortérzetéből, és állandó önsajnáltató szerepköréből, és ellentétben korábbi alkalmakon panaszkodásra és látványos összeomlásra hajlamos természetével, ezúttal peckesen és dacosan kihúzva magát mindenáron azt a látszatot kívánta kelteni, hogy neki az égegyadta világon nincsen semmi baja, és nem tudja, hogy nagybátyja miről is beszél.

Így nézve tökéletes pszichoterápiának tűnt módszere, jóllehet tisztában volt vele, hogy az a tény, hogy eljátssza a sértetlent, még korántsem jelenti azt, hogy nem lehet neki semmi baja, sőt.

– Igaz – szólt szórakozottan, úgy téve, mintha keresne valamit, nem is valami használati eszközt, tárgyat, hanem egy kósza, még tőle származó gondolatot, ötletet, amit valahol nem sokkal korábban ott felejtett a levegőben, vagy valamelyik sarokban.

Hogy ne tűnjön következetlennek, egy vallomást kellett megejtenie Péter felé:

– Szeretem, ha a közelemben vagy – mondta, majd az előszoba fogasán hagyott táskájához sétált, kivett belőle egy cigarettát, rágyújtott, és leült Péter mellé srégen szembe fordulva vele, keresztbe vetett lábakkal, és ezzel értelmet nyertek korábbi tétova mozdulatai.

Szemmel láthatóan a dohányzás műveletétől lenyugodott. Péter ritkán látta őt dohányozni, és ilyen alkalmakon az általa ismert minden szűzies jellegtől mentes értelemben vett tiszta lány a világosszürke füstfelhőn át mintha az ember állati oldalát jelképező mocsok által lett volna bepiszkítva és körül bástyázva, mintha nem is önmaga lett volna már, hanem csak egy zombi, aki elkapta mások harapásától a veszettséget, és annak már ő maga is hordozója. Úgy gondolta, hogy Orsi nem is igazán akart rágyújtani, mindössze csak pótcselekvés gyanánt füstöl, amely pótcselekvésbe az ő szigorú és még önmaga számára is szokatlan fellépése hajszolta bele. Bűntudatot érzett ezért, ám ennek ellenére nem bánta meg, hogy erre a szerinte teljesen szükségszerű és abszolút indokolt modorra váltott, amely modort szándékozott is tovább alkalmazni kommunikációjuk során. Nem reagálta le Orsi vallomását, úgy tett, mintha azt nem hallotta volna, de legalábbis eleresztette volna teljesen a füle mellett, és pillanatnyi elmélázásából ránézett, és keserűen bölcs belátással az élet misztériumai felé azt mondta neki:

– Sajnos nem foglalkozhatunk csak a szellemünkkel, biztosítani kell valahogy a fizikai szükségleteinket is. Meg kell teremteni az életben a gyomorba valót, a gáz és a villanyszámlára valót. Én volnék pedig a legboldogabb, hogy ha ez nem így lenne.

– Jobb lenne, ha előre stresszelnék azon, hogy mi lesz, ha elfogy a pénzem? – szállt a lány kérdése egy kósza bodros és szürke füstfelhőben.

– Én nem azt mondom természetesen, hogy aggódd halálra magad, mindössze csak annyit mondok, hogy élj és gondolkodj felelősségteljesen – Orsi elé nézett a földre, majd hirtelen belenézett a bölcsen gömbölyödő értelmes barna szemeibe, amitől a lány elnevette magát.

Sokáig nevetett tehetetlenül, mintegy átadva magát valami kontrollálhatatlan és zabolázhatatlan erőnek.

– Most meg min nevetsz? – kérdezte tőle csodálkozva Péter.

– Ezen a kenetteljes formádon és beszédeden. Nem áll jól neked… nagyon nem! Szerintem hagyj fel ezzel – nevetett tovább a lány a nagy öblös hahotatengernek már csak kisebb utóhatásaiként patakokban még időnként fel-felbuggyanó apróbb kacaj hullámán lovagolva.

Péter ebben a pillanatban hirtelen szánni, már-már csaknem szégyellni kezdte magát, amiért ideállít egyfajta elhatározástól fűtve, és nekilát ifjúként szórni magából egész életet igénylő bölcsességeket. De hát végtére is mit tehet ő arról, hogy ha atyaként már az ő korában is ilyen bölcs és jól ismeri az embereket meg a világot?

– Azt szűrted le, hogy osztani akarom neked az észt? – kérdezte ártatlanul, szinte bocsánatkérőn a lánytól, aki ezen a ponton úgy tűnt, hogy legyőzi, és meghátrálásra készteti őt.

Nem engedhet ennek a taktikának, nem engedheti eltéríteni saját magát az eredeti szándékától, gondolt ezekben a pillanatokban erre.

– Nem baj Peti, tudjuk, hogy lelkészként igen tanult vagy és istenfélő. Elnézzük neked – beszélt a lány többes szám első személyben gúnyos hangon.

– Az miért kenetteljes, ha figyelmeztetlek arra, hogy ha nem hagysz fel ezzel az élettel, amit élsz, akkor a híd alatt kötsz ki?

– Á, nem értesz – legyintett a lány, aki ezzel mintegy visszaesett korábbi sarokba szorult szerepébe.

– Egyébként is sokkal jobban szeretek filozofálni, mint kenetteljes beszédeket intézni bárkihez is. A két dolog eleinte igencsak hasonlíthat egymáshoz, de aztán élesen különválnak, egyik elmegy a tudományos alapokat teljességgel nélkülöző esztétikusan cukormázas frázispuffogtatások irányába, a másik meg az értelem mély rétegeit, és az iskolákban is csak felszínesen tanult emlékeket mozgatja meg. Hisz ismersz… vettél te már részt nem egy istentiszteletemen.

– Vettem részt, igen – nyögte ki a lány emlékeit felidézve kénytelenül a számára fenntartott rövid hézagos szünetbe.

– Nem azt mondom a társadalom működési mechanizmusát és szerkezetét jól ismerve, hogy a lehető legjobban épülj be, mert hiszen azzal segítenénk fellazítani és esetleg le is bontani a bűnös rendszert éppen, hogy ha minél többen kiválnánk. Mert hiszen ha egyfolytában a pénzt hajkurászod, akkor nem lesz időd élvezni annak a gyümölcsét. Aztán meghalsz, és a pénzed másé lesz. Karrierért sem érdemes törtetni, és minél előrébb lépegetve a ranglétrán eljegyezni magad a céggel szabadidőben is. Tudom, pedig ez a divat mostanság, méghozzá egyre inkább. Ebben a tekintetben régimódi vagyok, amit büszkén vállalok is. Tehát, egy optimális kereseten túl nincs értelme a maximumra törekedni. Kevin Spacey jut eszembe az Amerikai szépségből, amikor felmond a munkahelyén végkielégítést kialkudva, majd elmegy egy gyorsétterembe, és a legkisebb felelősséggel járó munkát kéri. Én csak annyit szeretnék látni, hogy vannak azért céljaid az életben, vannak számításaid, amiket megtalálsz. Jóból mondom neked mindezt, természetesen én nem ellened vagyok. Nem az ellenséged vagyok, ugyanúgy a haverod vagyok, mint eddig – belenézett Orsi zavarosságában fokozatosan egyre tisztább és értelmesebb jelleget öltő aranybarna szemeibe, amelyben ekkor valami belátást és megértést látott felfényleni.

– Még csak olyasmiken sem feltétlen kell eltöprengened, hogy ez az életed az egyetlen, mint ahogyan azt sokan mondják, illetve sugallják, mert ez egyáltalán nincs így. Tudniillik a reinkarnáció ma már tudományosan bizonyítható.

– Bocsánat, hogy félbeszakítalak, de neked talán filozófusnak kellett volna menned pap helyett, erre még nem gondoltál? – kérdezett közbe Orsi ezúttal nem éppen gúnyos hangon, sokkal inkább a maga módján való jó szándéktól vezérelve.

– Szeretek pap lenni – gondolkozott el Péter a levegőbe nézve a válaszon. – Szeretem azzal a kihívással szembenézni, ami abból áll, hogy a vallást meg a tudományt még közelebb hozzuk egymáshoz, szinte egy közös, újfajta masszává gyúrjuk, ahelyett, hogy az örökös vita menjen a két ágazat képviselői között. Ez számomra sem könnyű feladat a tudomány felett őrködő bigott szektásokat is meghazudtoló módon konok materialisták miatt, de éppen ezért komoly kihívás ez, életem nagy megoldandó feladata. Számukra ugyanis a vak és buzgó hit éppen úgy jelen van az életükben, mint a szakállas felhőn csücsülő bácsikat vizionálókban. A hívő biztos Istenben, a materialista a megfoghatóban, de ha anyag sincs, mert az atom is csak üres, akkor ők is csak a semmit hiszik. Megfogták a semmit.

– Tehát voltaképp mi is nagy semmik vagyunk?

– Mindez csak felfogás kérdése. Valójában álmodunk, legalábbis a buddhisták szerint.

– Hát, elég valóságosnak tűnő álom ez. Mindenesetre, hogy ha időnként beütöm magam itt meg ott, az elég valóságosnak érződik, majd néz is ki nem sokkal utána.

– Tudod, a tudósok kutatnak, okokat fejtegetnek, minduntalan megoldásokat keresnek, de ott hibáznak el mindent, hogy emberi gőgjükben azt képzelik, hogy a megfoghatót mérni képes műszereikkel képesek a világ összes kérdésére választ találni. Legalábbis a legtöbb ezt képzeli. És ez egyáltalán nincs így. Sokuk majd a halálnak nevezett illúzió átlépésével fognak eljutni arra a pontra, ahol majd végérvényesen felismerik az öröklét megfogható, vagyis éppen, hogy megfoghatatlan valóságosságát. Amivel ők mindig is tisztában voltak, az éteri testük, a felettes énjük, csak éppen ezen a földi síkon teljesen homályba veszett a színdarabot eszement élethűen játszó eszméletükben. A legjobb példa erre egy Doktor Eben Alexander nevű idegsebész esete, aki az egy hétig tartó kómája közben tapasztalta meg a túlvilág misztériumát. Doktor Alexander Eben a kómája előtt egy tipikus materialista, hovatovább, agnosztikus orvos volt. Kómája után vett gyökeres fordulatot világszemlélete – Péter szakadatlan figyelte a lányt, akinek ideges mocorgása megszűnni látszott, szemeiben pedig a történet iránt való kíváncsiság fényének ragyogását vélte felfedezni.