Anyának és apának

PROLÓGUS

1886. február

Az elveszett szó előtt volt egy másik. Használt borítékban érkezett a Scriptoriumba, a régi cím áthúzva, a helyére odabiggyesztve, hogy Dr. Murray, Sunnyside, Oxford.

Apa feladata volt a beérkező levelek felnyitása, az enyém meg az, hogy az ölében ülve, akár egy királynő a trónján, segítsek neki kiügyeskedni a szavakat a rejtekhelyükről. Megmondta, melyik oszlopba tegyem a szavakat, de néha megállt, megfogta a kezemet, és végighúzta az ujjamat a betűk mentén fel-le, majd körbe, miközben a fülembe súgta őket. Kimondta a szót, én megismételtem, aztán ő megmagyarázta, mit jelent.

Ezt a szót egy barna papírdarabra írták, a cédula széle egyenetlen volt, mert kézzel tépve alakították a dr. Murray által megszabott méretre. Apa megállt, és én készenlétbe helyezkedtem, hogy megtanuljam a szót. De nem fogta meg a kezemet, és amikor felé fordultam, hogy megsürgessem, az arckifejezését megpillantva kővé dermedtem. Hiába voltunk közel egymáshoz, ő gondolatban messze járt.

Visszafordultam a szó felé, és megpróbáltam kisilabizálni. Apa kezének vezetése nélkül magam rajzoltam körbe ujjammal a betűket.

– Mi ez a szó? – kérdeztem.

– Liliom – mondta.

– Lily, mint anya?

– Mint anya.

– Ez azt jelenti, hogy anya benne lesz a szótárban?

– Bizonyos értelemben igen.

– Mi mind benne leszünk a szótárban?

– Nem.

– Miért?

Éreztem, ahogy lélegzetvétele ritmusára én is felemelkedem, majd lesüllyedek.

– Ahhoz, hogy egy név belekerülhessen a szótárba, jelentenie kell valamit.

Újra rápillantottam a szóra.

– Anya olyan volt, mint egy virág? – kérdeztem.

Apa bólintott.

– A legszebb virág, amit csak el tudsz képzelni.

Kezébe vette a cédulát, és elolvasta a szó alatt álló mondatot. Aztán megfordította a lapot, kereste a folytatást.

– Hiányos – állapította meg. Mégis újra elolvasta, pillantása ide-oda repdesett, mintha keresné, ami hiányzik. Aztán ráhelyezte a cédulát a legkisebb oszlop tetejére.

Apa hátratolta a székét az asztaltól. Lemásztam az öléből, és felkészültem, hogy megfogjam az első oszlopot. Ebben is szoktam neki segíteni, és imádtam nézni, ahogy minden egyes szó a helyére kerül a polcrendszer megfelelő rekeszében. Apa felmarkolta a legkisebb oszlopot, és én próbáltam kitalálni, hova kerül majd anya.

– Se túl magasra, se túl alacsonyra! – dúdoltam magamban.

De ahelyett, hogy a tenyerembe tette volna a szavakat, apa három hosszú lépéssel a kandallónál termett, és behajította őket a lángok közé.

Három cédula volt. Miután kicsúsztak a kezéből, a papírdarabok ide-oda táncoltak a forró levegőben, majd ereszkedni kezdtek. Még le sem ért a tűzbe, már láttam, hogy a liliom széle felkunkorodik.

Hallottam, ahogy felsikítok, amint a kandalló felé rohanok. Hallottam, ahogy apa a nevemet kiáltja. A cédula tekeregve összepöndörödött.

Odanyúltam, hogy kimentsem, de a barna papír közben már elszenesedett, és a betűk árnyakká változtak. Azt hittem, a kezemben tarthatom, mint egy színét vesztett száraz, téli tölgyfalevelet, de ahogy köré zártam az ujjaimat, szétporladt.

Mindörökre ott tudtam volna maradni, de apa olyan erővel rántott hátra a tűztől, hogy elakadt a lélegzetem. Kirohant velem a Scriptoriumból, és belenyomta a kezemet a hóba. Az arca halottsápadt volt, ezért azt mondtam neki, hogy nem is fáj, de mire szétnyitottam az ujjaimat, a szó elfeketedett morzsái beletapadtak tenyerem olvadt bőrébe.

*

Egyes szavak fontosabbak, mint a többi – ezt azalatt tanultam meg, mialatt felnőttem a Scriptoriumban. De hosszú időbe telt, mire megértettem, miért.

1887. május

Scriptorium. Úgy hangzik, mintha valami hatalmas, tekintélyt parancsoló épület lenne, melyben az óvatos lépések hangja a márványpadlótól az aranyozott kupoláig visszhangzik. De csak egy kerti bódé volt egy oxfordi ház háta mögött.

Csakhogy ásók és gereblyék helyett ebben a bódéban szavakat tároltak. Az angol nyelv minden egyes szavát felírták egy-egy levelezőlap méretű cédulára. A cédulákat önkéntesek küldték a világ minden tájáról, ezek aztán kötegekben lapultak a falak mentén sorakozó rekeszekben. Az épületet dr. Murray nevezte el Scriptoriumnak – alighanem úgy vélte, hogy az angol nyelv jobb sorsot érdemel annál, mintsem hogy egy kerti bódéban tartsák –, de minden itt dolgozó munkatárs csak pajtának hívta. Csak én nem. Én szerettem az érzést, ahogy a Scriptorium szó körbevándorol a számban, majd lágyan kibukik az ajkamon. Hosszú időbe telt, mire megtanultam kimondani, és amikor sikerült, attól fogva csak ezt használtam.

Apa egyszer segített megkeresni a Scriptorium szót a fali rekeszekben. Öt cédulát is találtunk különböző példamondatokkal, de mindegyik idézet legalább százéves volt. A példák többé-kevésbé egyformák voltak, de egyikben sem szerepelt egy oxfordi ház hátsó kertjében álló bódé. A Scriptorium, derült ki a cédulákról, nem más, mint egy kolostor írószobája.

De persze értettem, hogy dr. Murray miért nevezte el így. Ő és az asszisztensei kicsit olyanok voltak, mint a szerzetesek, és ötéves koromban úgy képzeltem, hogy a szótár az ő Szentírásuk. Amikor dr. Murray azt mondta, hogy egy élet is kevés lesz összegyűjteni az összes szót, eltűnődtem, vajon kinek az életére gondol. Az ő haja már hamuszürke volt, és még mindig csak a B betűs szavak felénél jártak.

*

Apa és dr. Murray együtt tanítottak Skóciában még sokkal a Scriptorium előtt. És mivel barátok is voltak, és nekem nem volt édesanyám, aki gondoskodhatott volna rólam, és mivel apa dr. Murray legmegbízhatóbb lexikográfusai közé tartozott, mindenki szemet hunyt afelett, hogy igazából semmi keresnivalóm nem lenne a Scriptoriumban.

A Scriptorium varázslatos hely volt, mintha minden dolog, ami valaha létezett, és minden, ami valaha létezni fog, ott lapulna a falai között. Minden szabad felületet könyvek foglaltak el. Régi szótárak, ősidők mondái és meséi sorakoztak a polcokon, melyek elválasztották egymástól az íróasztalokat vagy titkos zugokat képeztek, ahol egy-egy fotel állt. A padlótól a mennyezetig értek a rekeszekre osztott polcok. A rekeszekben cédulák zsúfolódtak össze, és apa egyszer azt mondta, hogy ha az összeset elolvasnám, megérteném mindennek az értelmét.

Az egésznek a közepén ott állt a szortírozóasztal. Apa ült az asztal egyik végén, mindkét hosszabbik oldala mellett három-három asszisztens fért el. Az asztal másik végénél állt dr. Murray íróasztala egy katedrán, szemben az összes szóval és az összes emberrel, akik segítettek neki meghatározni őket.

Mi reggel mindig kicsivel a többi lexikográfus előtt érkeztünk, és abban a pár percben csak az enyém volt apa és az összes szó. Apa ölében ülve segítettem neki szortírozni a cédulákat. Ha olyan szóra akadtunk, amit nem ismertem, ő felolvasta a céduláról az idézetet, és segített kitalálni, hogy mit jelent. Ha ügyes kérdéseket tettem fel, előkereste a könyvet, amiből az idézet származott, és felolvasott belőle. Olyan volt, mint a kincskeresés, és néha valóban aranyra leltem.

– A fiú születésétől fogva szófogadatlan semmirekellő volt – olvasta fel apa az idézetet egy papírdarabról, melyet az imént húzott elő egy borítékból.

– Én egy szófogadatlan semmirekellő vagyok? – kérdeztem.

– Néha igen – felelte apa, és megcsiklandozott.

Aztán megkérdeztem, hogy ki volt a fiú, és apa megmutatta a cédula legtetején álló szöveget.

– Aladdin és a csodalámpa – olvasta hangosan.

Amikor a többi asszisztens megérkezett, bebújtam a szortírozóasztal alá.

– Maradj csendben, meg se mukkanj, ne zavarogj! – mondta apám.

Könnyű volt az asztal alatt meglapulni.

A nap végén apa ölébe kucorodtam a kandalló előtt, és elolvastuk az Aladdin és a csodalámpát.

– Ez egy réges-régi történet – mondta apa. – Egy fiúról szól, aki Kínából származik.

Amikor megkérdeztem, vannak-e még hasonló mesék, azt felelte, van még, pont ezer. A történet semmihez nem hasonlított, amit addig hallottam, semmihez, ahol jártam, és senkihez, akit ismertem. Körbepillantottam a Scriptoriumban, és elképzeltem, hogy ez itt a dzsinn csodalámpája. Kívülről közönséges és hétköznapi, de belül telis-tele csodákkal. És a látszat néha csal.

Másnap, miután segítettem neki a cédulákkal, apa fülét rágtam, hogy meséljen egy másik történetet. Annyira izgatott voltam, hogy elfelejtettem, hogy csendben kell maradnom, zavartam őt.

– Szófogadatlan semmirekellőknek itt nincs helyük – mordult rám apa, és én már láttam a lelki szemeim előtt, amint kipenderítenek Aladdin barlangjából. A nap további részében megszeppenve húzódtam meg az asztal alatt, ahol rám talált egy kincs.

Egy szó volt, ami kacskaringózva szállingózott alá az asztal végénél. Arra gondoltam, hogy megmentem, és amikor elkapom, majd odaadom dr. Murray-nek.

Szemmel tartottam. Egy örökkévalóságig tartó pillanatig figyeltem, ahogy egy láthatatlan légáramlat a szárnyára veszi. Azt hittem, a piszkos padlón fog leszállni, de nem így lett. Siklott lefelé, akár egy madár, csaknem földet ért, de aztán hirtelen felszökkent, és szaltózott egyet a levegőben, mintha egy szellem irányítaná. Nem hittem volna, hogy végül az ölemben köt ki, hogy ilyen messzire eljut, de így történt.

A szó a ruhám ráncai között landolt, akár egy égből pottyant drága kincs. Hozzá se mertem érni. Csak apával együtt volt szabad megfognom a szavakat. Kiáltani akartam neki, de valami mintha csomót kötött volna a nyelvemre. Sokáig ültem ott ölemben a cédulával, meg akartam fogni, de nem mertem. Melyik szó lehet? – töprengtem. Kié? Senki nem hajolt le, hogy felvegye.

Hosszú idő elteltével megfogtam a szót, óvatosan, nehogy összegyűrjem ezüstfehér szárnyait, és közelebb tartottam az arcomhoz. Rejtekhelyem félhomályában nehéz volt elolvasni. Odébb húzódtam, ahol két szék között csillogó porszemek függönye lebegett.

Feltartottam a szót a fényre. Fekete tinta fehér papiroson. Hat betű, az első egy félholdhoz hasonlatos C, mint a cicában. A többit is sorra megformáltam az ajkaimmal, ahogy apa tanította: S mint só, E mint ember, L mint lila, É hosszan ejtve, mint az élet szóban, végül egy potrohos D mint a dombban. Eszembe jutott, hogy az elején a C és S együtt alkotják a Cs-t. Nem volt nehéz egyben kimondani.

Cseléd, ez volt a szó. Alatta még további szavak sorjáztak, összegubancolódtak, akár egy fonálgombolyag. Fogalmam sem volt, vajon egy önkéntes által beküldött idézet vagy dr. Murray egyik asszisztensének definíciója áll-e ott. Apa azt mondta, hogy a Scriptoriumban töltött óráiban megpróbál rendet teremteni az önkéntesek beküldött szavai között, hogy aztán majd meg lehessen határozni a szótárban. Fontos munka, mondta, mely egyben azt is jelenti, hogy majd iskolába járhatok, és napi háromszor meleg ételt ehetek, és finom ifjú hölggyé cseperedhetek. Miattam, mondta, az én kedvemért foglalkozik a szavakkal.

– Mindet meghatározzátok? – kérdeztem egyszer.

– Lesz olyan, ami nem kerül be a szótárba – felelte apa.

– Miért nem?

Elgondolkodott.

– Mert azok egész egyszerűen nem elég bevettek – mondta, mire én felhúztam a szemöldököm, és ő folytatta: –, nem írták le őket elég sokan.

– Mi lesz azokkal a szavakkal, amelyek kimaradnak?

– Szépen visszatesszük őket a fakkokba. Ha nincs róluk elég adat, kiselejtezzük őket.

– De nem fogják őket elfelejteni az emberek, ha nem kerülnek bele a szótárba?

Apa félrebillentette a fejét, és úgy nézett rám, mintha valami fontosat mondtam volna.

– De igen, lehetséges.

Tudtam, mi történik a kiselejtezett szavakkal. Gondosan félbehajtottam a cseléd szót, és betettem a kötényem zsebébe.

Egy másodperccel később apa arca jelent meg az asztal alatt.

– Futás, Esme. Lizzie vár.

Kikukucskáltam a sok láb – széklábak, asztallábak, férfilábak – között, és láttam, hogy Murray-ék kis szobalánya áll a kitárt ajtó előtt, köténye szorosan megkötve a derekán, alul-fölül kibuggyant a túl sok anyag. Majd belenő, mondta mindig Lizzie, de így, az asztal alól nézve pont úgy festett, mintha felnőttnek próbált volna beöltözni. Kimásztam a lábak között, és odaszökdécseltem hozzá.

– Legközelebb gyere be az asztal alá, és keress meg! Az sokkal viccesebb lenne! – mondtam, amikor odaértem hozzá.

– Tudnom kell, hol a helyem – felelte, és kézen fogott. Odamentünk a kőrisfa alá, és megálltunk az árnyékában.

– Hol a helyed?

Lizzie összeráncolta homlokát, aztán megrántotta a vállát.

– Hol lenne, fenn a szobámban, a padláson. A konyhában, amikor segítek Mrs. Ballardnak, de csakis akkor. Vasárnap meg a Mária Magdolna-templomban.

– Ez az összes?

– Ott van még a kert, amikor rád vigyázok, hogy ne legyél láb alatt. És a vásárcsarnok is, egyre inkább, mert Mrs. B.-nek fáj a térde.

– Mindig Sunnyside-ban volt a helyed? – kérdeztem.

– Nem mindig.

Lizzie lenézett rám, és azon töprengtem, hova lett hirtelen az arcáról a mosoly.

– Hát hol volt régebben?

Lizzie habozott.

– Anyámnál meg a csöppségeknél.

– Mik azok a csöppségek?

– Gyerekek.

– Mint én?

– Mint te, Essymay.

– Meghaltak?

– Csak anyám. A csöppségeket meg elvitték, nem tom hová. Még túl fiatalok voltak, hogy elszegődjenek szolgálni.

– Mi az, hogy szolgálni?

– Hát te sose hagyod abba a kérdezősködést?

Lizzie lehajolt, felemelt a hónaljamnál fogva, és körbe-körbe forgott velem, míg mindketten úgy elszédültünk, hogy lerogytunk a fűbe.

– És nekem hol a helyem? – kérdeztem, ahogy elmúlt a szédülés.

– A pajtában, gondolom, apád mellett. A kertben, a szobámban meg a konyhaszéken.

– És otthon, a házban?

– Persze, ott is, a házban, de többet vagy itt, mint ott.

– Nekem nincs vasárnapi helyem, mint neked – jegyeztem meg.

Lizzie összeráncolta a homlokát.

– De van, a Szent Barnabás-templom.

– Oda csak ritkán megyünk. És amikor odamegyünk, apa visz magával könyvet. Berakja a zsoltároskönyvbe, és azt olvassa éneklés helyett.

Elnevettem magam, eszembe jutott, ahogy apám nyitja és csukja a száját a gyülekezet tagjait utánozva, de nem jön ki rajta hang.

– Ez nem vicces, Essymay – markolta meg Lizzie a nyakában függő keresztet a ruhája alatt. Attól féltem, rosszat fog gondolni apáról.

– Csak azért van, mert Lily meghalt – magyaráztam.

Lizzie összeráncolt homloka kisimult, most szomorú képet vágott, de ezt sem akartam.

– De apa azt mondja, én eldönthetem, hogy akarok-e hinni Istenben meg a mennyországban. Ezért járunk templomba.

Lizzie megkönnyebbült arcot vágott, én meg úgy döntöttem, biztonságosabb vizekre evezek.

– Az én kedvenc helyem Sunnyside – csacsogtam. – A Scriptorium. Meg a szobád, meg a konyha, amikor Mrs. Ballard süteményt süt, főleg, amikor pöttyös puszedlit.

– Huncut kislány vagy te, Essymay. Azt gyümölcsös puszedlinek hívják, a pöttyök benne pedig mazsolák.

Apa azt mondta, Lizzie maga is alig több, mint gyerek. Amikor ő beszélt vele, akkor én is láttam. Lizzie olyankor mozdulatlanul állt, kezeit elöl összefonva, hogy nyugton maradjanak, és szó nélkül bólogatott mindenre, amit apa mondott. Azt gondoltam, biztosan fél tőle, úgy, ahogy én félek dr. Murray-től. De amikor apa odébb ment, Lizzie intett nekem, és rám kacsintott.

Ahogy feküdtünk a füvön a körbe-körbe forgó ég alatt, Lizzie egyszer csak fölém hajolt, és előhúzott egy virágot a fülem mögül. Akár egy bűvész!

– Van egy titkom – árultam el neki.

– És mi lenne az, kis mazsolám?

– Itt nem mondhatom meg. Még elfújja a szél.

Lábujjhegyen beosontunk a konyhába, majd tovább a Lizzie szobájához vezető keskeny lépcsőhöz. Mrs. Ballard a lisztesedény fölé hajolva állt a kamrában, csak kék kockás szoknyájának redői mögé rejtett méretes hátsója látszott belőle. Ha észrevesz minket, menten kitalál valami tennivalót Lizzie-nek, és én nem tudom elmondani a titkomat. Ajkamra tettem az ujjamat, de éreztem, ahogy a kacagás bugyborékol felfelé a torkomban. Lizzie látta, mi készül, úgyhogy felnyalábolt vézna karjaival, és felloholt velem a lépcsőn.

A szobában hideg volt. Lizzie lekapta a takarót az ágyról, és leterítette a földre, mint egy szőnyeget. Azon tűnődtem, vajon Murray-ék valamelyik gyereke ott van-e a fal túloldalán. Ott volt a gyerekszoba, ahonnan néha hallottuk a kis Jowettet sírni, de sosem hosszú ideig. Mrs. Murray vagy valamelyik idősebb gyerek egykettőre ott termett, hogy megvigasztalja. A fal felé fordítva hegyeztem a fülemet, és hallottam, ahogy a kicsi felébred, magában gügyög, halk nyüszögése még nem szavakból áll. Elképzeltem, ahogy kinyitja a szemét, és észreveszi, hogy egyedül van. Egy kicsit nyöszörgött, aztán sírva fakadt. Ezúttal Hilda ment be hozzá. Ahogy a sírás abbamaradt, felismertem csengő hangját. Hilda tizenhárom éves volt, Lizzie-vel egyidős, kishúgai, Elsie és Rosfrith szüntelenül a nyomában koslattak. Ahogy ültem a takarón Lizzie-vel, elképzeltem, hogy ők ugyanezt csinálják a fal túloldalán. Vajon milyen játékot játszanak?

Lizzie-vel egymással szemben ültünk törökülésben, a térdünk összeért. Felemeltem a kezem, hogy belekezdjünk egy tapsolós játékba, de Lizzie az ujjaimat meglátva habozott. Ráncosak és rózsaszínűek voltak.

– Már nem fáj – mondtam.

– Biztosan?

Bólintottam, és tapsolni kezdtünk, de Lizzie túl óvatosan csapta a kezét sérült ujjaimhoz, hogy jól szóljon.

– Szóval mi az a nagy titkod, Essymay? – kérdezte.

Ó, már majdnem el is felejtettem. Abbahagytam a tapsolást, belenyúltam a kötényem zsebébe, és előhúztam a papírlapot, ami aznap délelőtt az ölembe hullott.

– Ez meg miféle titok? – kérdezte Lizzie a kezében forgatva a cédulát.

– Egy szó, de csak ezt a részét tudom elolvasni – mutattam a cselédre. – Fel tudod olvasni nekem a többit?

Ujjaival követte a szavakat, ahogy én is korábban. Kisvártatva visszaadta a papírt.

– Hol találtad? – kérdezte.

– Ő talált meg engem – feleltem. Aztán amikor láttam, hogy ez a válasz nem elég, hozzátettem: – Az egyik asszisztens eldobta.

– Azt mondod, eldobta?

– Igen – feleltem rezzenéstelen arccal. – Vannak olyan szavak, amiknek semmi értelmük, és azokat kidobják.

– És mit fogsz tenni a titkoddal? – kérdezte Lizzie.

Erre nem is gondoltam. Csak meg akartam mutatni Lizzie-nek. Tudtam, hogy apát nem kérhetem meg, hogy tegye el nekem, és a kötényemben sem őrizhetem örökké.

– El tudod tenni nekem? – kérdeztem Lizzie-t.

– El, ha szeretnéd. Bár nem értem, mitől olyan különleges.

Attól volt különleges, hogy ő talált rám. Majdnem semmi volt, de mégsem teljesen. Apró volt és sérülékeny, és lehet, hogy nem jelentett semmi fontosat, de muszáj volt megóvnom a kandalló tüzétől. Nem tudtam, hogyan mondjam el ezt Lizzie-nek, de nem is erőltette. Ehelyett négykézlábra ereszkedett, benyúlt az ágy alá, és kihúzott onnan egy kis fából készült bőröndöt.

Néztem, ahogy egy ujját végighúzza a koffer kopott tetejét borító finom porrétegben. Nem sietett kinyitni.

– Mi van benne? – kérdeztem.

– Semmi. Minden, amit benne hoztam, átvándorolt abba a szekrénybe ott.

– Nem fog kelleni neked, ha elutazol valahová?

– Nem lesz rá szükségem – mondta, és felpattintotta a zárat.

Elhelyeztem a titkomat a bőrönd alján, és leguggoltam mellé. Kicsinynek és elveszettnek tűnt. Átraktam először az egyik, majd a másik oldalra. Végül felvettem, és a tenyerembe fogtam.

Lizzie megsimogatta a hajam.

– Majd találsz még más kincseket, hogy ne legyen egyedül.

Felálltam, olyan magasra tartottam a papírt a bőrönd felett, amilyen magasra csak bírtam, aztán kiengedtem a kezemből, néztem, ahogy lefelé vitorlázik, egyik oldalról a másikra, végül a bőrönd egyik sarkában megállapodik.

– Itt akar lenni – jegyeztem meg, és lehajoltam, hogy kisimítsam a papírt. De az nem akart lesimulni. A koffer papírbélése alatt kidudorodott valami. A bélés széle már úgyis elengedett, csak egy kicsit hátrébb hajtottam.

– Van itt valami, Lizzie – mondtam, ahogy megpillantottam egy gombostű fejét.

Lizzie fölém hajolt, hogy lássa, miről beszélek.

– Egy kalaptű – mondta, és lenyúlt, hogy felemelje. A tű fejét három gyöngy alkotta, egyik a másik tetején, mindegyik többféle színben játszott. Lizzie megsodorta a hüvelyk- és mutatóujja között. Ahogy pörgött a tű, láttam rajta, hogy eszébe jut valami. A melléhez szorította, megcsókolta a homlokomat, majd óvatosan az éjjeliszekrényre helyezte a kalaptűt az édesanyja fényképe mellé.

*

A hazaút Jerichóba a szokásosnál hosszabb időbe telt, mert kicsi voltam, apa pedig szeretett lassan, elmélázva lépegetni pipázás közben. Imádtam a pipadohány illatát.

Átkeltünk a széles Banbury Roadon, és elindultunk lefelé a St. Margaret’s Roadon, elhaladtunk a párban álló magas házak mellett, melyek takaros kertecskéiben az utat árnyékoló fák álltak. Azután kacskaringós útvonalon, keskeny utcákon vezettem magunkat, ahol a házak olyan szorosan álltak, mint a szótár cédulái a fakkjaikban. Miután ráfordultunk az Observatory Streetre, apa egy ház falánál kiütögette a pipáját, majd zsebre dugta. Ezután felemelt, és a nyakába ültetett.

– Hamarosan kinősz már ebből – jegyezte meg.

– Amikor megnövök, nem leszek már csöppség?

– Lizzie hív így téged, hogy csöppség?

– Annak is hív. De azt is mondja, hogy te kis mazsola, meg azt is, hogy Essymay.

– A csöppséget meg az Essymay-t még csak értem, de miért hív mazsolának?

A kis mazsolát mindig egy ölelés vagy kedves mosoly kísérte. Pontosan értettem, mire gondol Lizzie, de nem tudtam volna megmagyarázni.

A házunk pont az Observatory Street közepén állt, közvetlenül az Adelaide Street után. Amikor odaértünk a sarokra, hangosan számolni kezdtem:

– Egy, kettő, három, négy, egykettőre hazaérsz!

Egy régi, kéz alakú rézkopogtató volt az ajtón. Még Lily találta egy bolhapiacon a vásárcsarnokban – apa azt mondta, el volt színeződve, és csupa karc volt, és homok volt az ujjak között, de ő megpucolta, és az esküvőjük napján felszegezte az ajtóra. Most elővette a zsebéből a kulcsot, én meg lehajoltam a nyakából, és Lily kezére tettem a kezemet. Négyszer megkopogtattam vele az ajtót.

– Nincsenek otthon – jelentettem.

– De mindjárt lesznek – nyitotta ki apa az ajtót, és amikor belépett az előszobába, lehajtottam a fejemet.

*

Apa lerakott a földre, válltáskáját az előszobai asztalkára tette, és lehajolt, hogy összeszedje a padlón heverő leveleket. Követtem, ahogy végigment az előszobán, ki a konyhába, és mialatt vacsorát készített, én az asztalnál ültem. Heti háromszor járt hozzánk egy bejárónő, megfőzött, kitakarított és elintézte a mosást, de ma nem az ő napja volt.

– Ha már nem leszek csöppség, el fogok szegődni szolgálni?

Apa megrázogatta a serpenyőt, hogy minden oldalukon átsüljenek a kolbászkák, aztán rám pillantott, ahogy ott ültem a konyhaasztal túloldalán.

– Nem, nem fogsz.

– Miért nem?

Megint megrázogatta a kolbászokat.

– Azt nehéz elmagyarázni.

Én csak vártam. Ő felsóhajtott, és szemöldöke közt elmélyültek a gondolkodás ráncai.

– Lizzie szerencsésnek mondhatja magát, hogy szolgálhat, de a te esetedben ez a dolog szerencsétlen lenne.

– Ezt nem értem.

– Nem csodálom.

Leszűrte a borsót, összetörte a krumplit, és a kolbászkákkal együtt a tányérjainkra rakta. Amikor végre leült az asztalhoz, azt mondta:

– A szolgálat különböző dolgokat jelent az embereknek, Essy, a társadalmi helyzetüktől függően.

– És ezek a különböző dolgok mind benne lesznek a szótárban?

Apa gondolkodóráncai kisimultak.

– Mit szólnál, ha holnap megnéznénk a rekeszekben?

– Lily el tudta volna magyarázni, hogy mi az a szolgálat? – kérdeztem.

– Édesanyádnak meglettek volna a szavai, hogy elmagyarázza neked a világot, Essy – mondta apa. – De mivel ő nincs itt, kénytelenek vagyunk a pajta szavaira hagyatkozni.

*

Másnap reggel, mielőtt nekiláttunk volna a levelek szortírozásának, apa felemelt, és hagyta, hogy keresgéljek az Sz betűs szavakat tartalmazó rekeszekben.

– Na, lássuk, mit találunk!

Apa rámutatott egy fakkra, mely magasan volt, de még épp elértem. Kihúztam egy köteg cédulát. Szolgálat, állt az egyik lap tetején, alatta: többjelentésű szó. Letelepedtünk a szortírozóasztal mellé, és apa engedte, hogy kibontsam a cédulákat összefogó zsineget. Az egész halom idézet négy kisebb kötegre volt osztva, mindegyik előtt egy-egy előlap, rajta egy meghatározás, melyet dr. Murray valamelyik megbízható önkéntese javasolt.

– Ezeket Edith szortírozta – mondta apa elrendezve az oszlopokat az asztalon.

– Ditte néni?

– Úgy bizony.

– Ő is lexi… lexikografikus, mint te?

– Lexikográfus. Nem. De Ditte néni egy igen művelt hölgy, és szerencsénk van, hogy a szótár a hobbija. Nem telik el hét, hogy ne érkezne levél Dittétől dr. Murray-nek egy szóval vagy szómagyarázattal a soron következő kötetbe.

Anélkül sem telt el hét, hogy mi ne kaptunk volna levelet Dittétől. Apa mindig hangosan felolvasta őket, és többnyire rólam volt szó bennük.

– Én is Ditte néni hobbija vagyok?

– A keresztlánya vagy, ami sokkal fontosabb, mint egy hobbi.

Ditte igazi neve Edith volt, de amikor kicsi voltam, nehéz volt kimondanom. Erre azt mondta, sokféleképpen lehet mondani a nevét, és engedte, hogy kiválasszam közülük a kedvencemet. Dániában Dittének hívnák. A Ditte sokkal aranyosabban hangzott, tetszett a ritmusa, és soha többé nem szólítottam Edithnek.

– Na, lássuk csak, hogyan definiálta Ditte a szolgálat szót – mondta apa.

A magyarázatok közül több is szólt Lizzie munkájáról, de egyik sem indokolta meg, hogy a szolgálat miért jelent mást nekem, mint neki. Az utolsó köteg cédulának nem volt előlapja.

– Ezek duplikátumok, másodpéldányok – magyarázta apa, és segített elolvasni őket.

– Mi lesz velük? – kérdeztem. De még mielőtt apa válaszolhatott volna, kinyílt a Scriptorium ajtaja, és belépett az egyik asszisztens a nyakkendőjét kötve, mintha csak az imént kanyarította volna a nyakába. Amikor elkészült, a nyakkendő ferdén lógott, és a férfi elfelejtette betűrni a mellénye alá.

Mr. Mitchell átkukucskált a vállam fölött az asztalon heverő cédulákra. Egy sötét hajfürtje az arcába hullott. Visszasimította, de nem volt elég olaj a haján, hogy a helyén tartsa.

– Szolgálat – mondta.

– Lizzie szolgáló – jegyeztem meg.

– Pontosan.

– De apa azt mondja, nekem nem lenne szerencsés szolgálónak állnom.

Mr. Mitchell apámra sandított, aki mosolyogva vállat vont.

– Amikor nagy leszel, Esme, szerintem te bármi lehetsz, ami csak akarsz – mondta Mr. Mitchell.

– Lexikográfus szeretnék lenni.

– Nos, akkor ez jó kezdet – mutatott a cédulákra.

Mr. Maling és Mr. Balk is megérkeztek a Scriptoriumba, egy szón vitatkoztak, amelyen már előző nap is összevesztek. Aztán dr. Murray is belépett, háta mögött hullámzó fekete talárjában. Egyik férfiról a másikra néztem, és azon töprengtem, vajon a szakálluk hossza és színe alapján meg tudnám-e állapítani, hogy hány évesek. Apának és Mr. Mitchellnek volt a legrövidebb és legsötétebb szakálla, dr. Murray-é már javában őszült, fehérbe hajlott, és leért egészen a mellénye legfelső gombjáig. Mr. Malingé és Mr. Balké valahol a kettő között lehetett. Most, hogy mindannyian megérkeztek, itt volt az ideje, hogy eltűnjek. Bemásztam a szortírozóasztal alá, és lestem a leeső cédulákat. Teljes szívemből kívántam, hogy egy újabb szó rám találjon. Ez ugyan nem történt meg, amikor azonban apa szólt, hogy menjek Lizzie-vel ebédelni, a zsebeim mégsem voltak üresek.

Megmutattam Lizzie-nek a lapot.

– Még egy titok – mondtam.

– Nem tudom, szabad-e titkokat elhoznod a pajtából.

– Apa azt mondta, ez egy másodpéldány. Azt jelenti, hogy van egy másik, amin pontosan ugyanez áll.

– És mi áll rajta?

– Hogy neked szolgálnod kell, nekem meg hímeznem, amíg csak egy úriember el nem vesz feleségül.

– Tényleg? Ez van odaírva?

– Azt hiszem.

– Hát, megtaníthatlak hímezni – jegyezte meg Lizzie.

Elgondolkodtam.

– Nem, köszönöm, Lizzie. Mr. Mitchell azt mondta, lexikográfus is lehet belőlem.

A következő napok délelőttjein, miután segítettem apának szortírozni a napi postát, bebújtam az asztal alá az egyik végénél, és vártam a leeső szavakat. Csakhogy amik leestek, azokat mindig azonnal felvette egy asszisztens. Néhány nap múlva már el is felejtettem, hogy figyeljem a szavakat, és pár hónap után teljesen megfeledkeztem a bőröndről Lizzie ágya alatt.

1888. április

– Cipő? – kérdezte apa.

– Megpucolva – feleltem.

– Harisnya?

– Felhúzva.

– Ruha?

– Kicsit rövid.

– Szűk is?

– Nem, pont jó.

– Phű – mondta megtörölve a homlokát, majd hosszan szemügyre vette a hajamat.

– Honnan örökölted ezt a rengeteg hajat? – motyogta az orra alatt, és megpróbálta lesimítani ügyetlen lapátkezeivel. Amikor a vörös fürtjeim rakoncátlanul kibújtak az ujjai közül, megpróbálta elkapni őket, de nem volt hozzá elég keze. Alighogy megszelídített egy fürtöt, egy másik rögtön elszabadult. Kuncogni kezdtem, mire ő megadóan égnek emelte a kezét.

A hajam miatt késésben voltunk. Apa azt mondta, a késés kifinomult dolog. Amikor megkérdeztem tőle, hogy mit jelent az, hogy kifinomult, azt mondta, az olyasmi, ami egyeseknek nagyon fontos, másoknak meg egyáltalán nem az, és hogy mindenre lehet mondani a kalapoktól a tapétán keresztül a fogadásra való érkezés időpontjáig.

– Mi akarunk kifinomultak lenni? – kérdeztem.

– Általában nem – felelte.

– Akkor jobb lesz, ha szaladunk!

Megfogtam a kezét, és magammal húzva őt futásnak eredtem. Tíz perc alatt oda is értünk, és nem is lihegtünk, csak egy kicsit.

A kerítéskapu mindenféle méretű, stílusú és színű A és B betűkkel volt feldíszítve. Az elmúlt héten hosszú órákra elfoglalt a betűim kifestése, és örültem, hogy most itt láthatom őket a Murray gyerekek A és B betűi között.

– Itt jön Mr. Mitchell. Ő kifinomult? – kérdeztem.

– Egyáltalán nem.

Apa előrenyújtotta a kezét, ahogy Mr. Mitchell közeledett.

– Nagy nap ez a mai – mondta Mr. Mitchell.

– Régóta vártunk rá – felelte apa.

Mr. Mitchell leguggolt, hogy a szeme egy vonalba kerüljön az enyémmel. Ma elég hajolajat kent a fejére, hogy a fürtjei a helyükön maradjanak.

– Boldog születésnapot, Esme!

– Köszönöm, Mr. Mitchell.

– Akkor most hány éves is vagy?

– Ma töltöm be a hatot, és tudom, hogy ez az ünnepség nem miattam van, hanem az A–B miatt, de apa azt mondta, hogy azért ehetek majd két szelet tortát.

– Úgy is van – helyeselt Mr. Mitchell, majd előhúzott egy kis csomagot a zsebéből, és a kezembe nyomta. – De nincs ünnepség ajándék nélkül. Tessék, ez a tiéd, ifjú hölgy. Ha szerencsénk lesz, a következő születésnapod előtt már kiszínezheted velük a C betűt.

Kibontottam a papírból a színes ceruzákat, és szélesen Mr. Mitchellre mosolyogtam. Amikor felállt, kivillant a bokája. Felemás zokni volt rajta, egyik lábán fekete, a másikon zöld.

A kőrisfa alatt egy hosszú asztal volt megterítve, pontosan úgy, ahogy elképzeltem. A fehér abroszon teli tálak sorakoztak, mellettük egy üvegedényben puncs. A fa ágairól színes girlandok lógtak, és olyan sok vendég volt, ameddig el sem tudtam számolni. Itt senki nem akar kifinomultnak látszani, gondoltam.

Az asztal körül a Murray fiúk fogócskáztak, a lányok meg kötelet hajtva ugráltak. Ha odamennék, megkérdeznék, hogy beállok-e – mindig megkérdezték –, de ügyetlenül tartanám a kötelet, és amikor rám kerül a sor az ugrálásban, sosem tudom tartani a ritmust. Akkor kedvesen biztatnának, mire én újra megpróbálnám, de senki nem szereti, ha folyton megakad a kötél. Láttam, hogy Hilda és Ethelwyn hajtják a kötelet, és egy mondóka segítségével számolják a fordulatokat. Rosfrith és Elsie voltak középen, egymás kezét fogva egyre gyorsabban és gyorsabban ugráltak, ahogy a nővéreik növelték a sebességet. Rosfrith négyéves volt, Elsie is csak pár hónappal idősebb nálam. Szőke copfjaik fel-le szálldostak, mintha szárnyaik lennének. Amíg figyeltem őket, a kötél egyetlenegyszer sem akadt el. Végigsimítottam a hajamon, és éreztem, hogy az apa által készített copfom kibomlott.

– Itt várj meg! – mondta apa. Átvágott a tömegen a konyha felé. Egy perc elteltével már jött is vissza Lizzie-vel a sarkában.

– Isten éltessen, Essymay – mondta Lizzie megfogva a kezem.

– Hová mész?

– Az ajándékodért.

Követtem Lizzie-t a konyhából induló keskeny lépcsőn. Ahogy felértünk a szobájába, leültetett az ágyra, és benyúlt a köténye zsebébe.

– Hunyd be a szemed, te kis mazsola, és nyújtsd ki a kezedet!

Becsuktam a szemem, és éreztem, ahogy az arcomon szétterül a mosoly. Valami légiesen könnyű dolog táncolt körbe a tenyeremben. Hajszalagok. Igyekeztem, hogy ne olvadjon le az arcomról a mosoly; otthon, az ágyam mellett ott állt egy doboz telis-tele szalagokkal.

– Kinyithatod.

Két hajszalag. Nem olyan fényesek és simák, mint amilyet délelőtt apa a hajamba kötött, de mindkettőnek a végére ugyanolyan harangvirágok voltak ráhímezve, mint a ruhámra.

– Ezek nem olyan csúszósak, mint a többi szalagod, úgyhogy nem fogod olyan könnyen elhagyni őket – magyarázta Lizzie, miközben elkezdte kifésülni a hajamat az ujjaival. – És fonott copfokban nagyon jól fognak mutatni.

Néhány perccel később Lizzie és én visszatértünk a kertbe.

– Tessék, íme a bál szépe – mondta apa. – Épp időben.

Dr. Murray a kőrisfa árnyékában állt, előtte a kis asztalkán egy hatalmas kötet. Villájával megkocogtatta a pohara szélét. Mindenki elcsendesedett.

– Amikor dr. Johnson nekilátott megszerkeszteni a szótárát, elhatározta, hogy egyetlen szót sem fog kihagyni a vizsgálatából. – Dr. Murray hatásszünetet tartott, hogy megbizonyosodjon róla, mindenki figyel. – Ezt az elhatározását aztán hamarosan aláásta a felismerés, hogy egy szó vizsgálata mindig egy következőhöz vezet, hogy egyik könyv utal a másikra, és hogy a dolgok felületét megkapargatva nem mindig találja meg, amit keresett, és amit talált, nem mindig az vezet el a megértéshez.

Megrángattam apa kabátujját.

– Ki az a dr. Johnson?

– Egy régebbi szótár szerkesztője – súgta apa.

– De ha már van egy szótár, akkor minek csináltok egy újat?

– Azért, mert a régi nem elég jó.

– És dr. Murray-é elég jó lesz?

Apa az ajkára tette az ujját, és visszafordult, hogy hallgassa, mit mond dr. Murray.

– Amennyiben elmondható, hogy nagyobb sikert értem el, mint dr. Johnson, az kizárólag tudós- és kutatótársaim jóakaratának és segítő közreműködésének köszönhető. Ezen munkatársak többsége elfoglalt ember, de ennek ellenére eme nagyszabású vállalkozás iránti érdeklődésükből kifolyólag drága idejük egy részét mégis a szerkesztő rendelkezésére bocsátották, és tudásukkal hozzájárultak a feladat megvalósításához.

Dr. Murray most elkezdett sorra köszönetet mondani mindenkinek, aki segített az A–B kötet szócikkeinek összeállításában. A lista olyan hosszú volt, hogy az állástól megfájdult a lábam. Leültem a fűbe, és kihúztam pár fűszálat, lehúztam a szárról a külső rétegeket, míg eljutottam a legbelső, zsenge zöld részig, amit elrágcsáltam. Csak akkor néztem fel, amikor meghallottam Ditte nevét, aztán következett apa meg a többiek, akik a Scriptoriumban dolgoztak.

Amikor vége volt a beszédnek, és az emberek sorra dr. Murray elé járultak, hogy gratuláljanak neki, apa odament a könyvhöz, és felemelte. Magához intett, és mondta, hogy üljek le, hátamat a fa redős kérgű törzsének támasztva. Aztán az ölembe helyezte a nehéz kötetet.

– A születésnapi szavaim benne vannak?

– Benne bizony.

Kinyitotta a könyvet, és ellapozott a legelső szóig.

A.

Aztán lapozott még néhányat.

Abakusz.

Aztán még néhányat.

Az én szavaim, gondoltam, bőrkötésben, aranyozott szélű oldalakon. Átfutott az agyamon, hogy a súlyuk örökre odaszegez ehhez a helyhez.

Apa visszahelyezte az asztalra az A–B kötetet, és a vendégek rávetették magukat. Félteni kezdtem a szavakat.

– Csak óvatosan, kérem – suttogtam, de senki nem hallotta.

– Itt jön Ditte – mondta apa.

Elébe futottam, ahogy belépett a kapun.

– Lemaradtál a tortáról – üdvözöltem.

– Ó, én ezt pontos időzítésnek mondanám – mondta, és lehajolva megcsókolta a fejem búbját. – Én csakis piskótát eszem, ez szabály, ez segít, hogy fess maradjak.

Ditte néni ugyanolyan széles volt, mint Mrs. Ballard, csak egy kicsit alacsonyabb.

– Mi az a fess? – kérdeztem.

– Egy lehetetlen ideál, amely miatt neked valószínűleg nem is kell aggódnod – felelte. Aztán még hozzátette: – Azt jelenti, hogy valami csinos és karcsú.

Ditte igazából nem volt a nénikém, az igazi nagynéném Skóciában lakott, és annyi gyereke volt, hogy nem volt ideje engem kényeztetni. Legalábbis apa mindig ezt mondta. Dittének nem volt gyereke, és Bathban lakott a húgával, Bethszel. Dittének rengeteg dolga volt, küldözgette az idézeteket dr. Murray-nek és könyvet írt Anglia történelméről, de ennek ellenére jutott rá ideje, hogy leveleket írjon nekem és ajándékokat küldjön.

– Dr. Murray azt mondta, hogy te és Beth igazán porduktív munkatársak vagytok – mondtam fontoskodva.

– Produktív – javított ki Ditte.

– Az jó dolog?

– Azt jelenti, hogy sok-sok szót és idézetet gyűjtöttünk dr. Murray szótárába, és biztos vagyok benne, hogy bóknak szánta.

– De kevesebbet gyűjtöttetek, mint Mr. Thomas Austin. Ő sokkal porduktívabb, mint ti.

– Produktívabb. Bizony, ez igaz. Fogalmam sincs, hogy van ennyi ideje. Na gyere, kóstoljuk meg a puncsot! – fogta meg az ép kezemet Ditte, és elindultunk az asztal irányába.

Követtem Dittét a tömegbe, és egyszerre barna kockás szövetnadrágok és mintás szoknyák sűrűjében találtam magam. Mindenki beszélni akart vele, és én azt játszottam, hogy minden alkalommal, amikor megálltunk, megpróbáltam kitalálni, hogy kihez tartozik a nadrág.

– Kegyed valóban úgy gondolja, hogy benne kell lennie a szótárban? – hallottam egy férfihangot. – Oly kellemetlen ez a szó, hogy véleményem szerint nem lenne helyes a használatára bátorítanunk az olvasókat.

Ditte megszorította a kezemet. Nem ismertem fel a nadrágot, úgyhogy felnéztem, hátha megismerem az arcot, de csak egy szakállat láttam.

– Mi nem vagyunk az angol nyelv ítélőbírái, uram. A mi munkánk a leírás, nem a megítélés.

Amikor nagy sokára végre odaértünk az asztalhoz, Ditte két pohárba puncsot töltött, és egy kistányért megpakolt szendvicsekkel.

– Akár hiszed, akár nem, Esme, nem azért utaztam idáig, hogy szavakról beszélgessek. Keressünk egy nyugodt helyet, ahol leülhetünk, és elmesélheted, hogy vagytok édesapáddal.

Odavezettem Dittét a Scriptoriumhoz. Ahogy becsukta maga mögött az ajtót, a kinti ünnepség zaja elhalkult. Életemben először voltam a Scriptoriumban apa, dr. Murray vagy valamelyik másik férfi munkatárs jelenléte nélkül. A küszöbön állva éreztem a felelősség nyomasztó súlyát, hogy most nekem kell Dittének megmutatnom a szavakkal és idézetekkel telizsúfolt rekeszeket, a régi szótárakat és könyveket, a faszcikuluszokat, vagyis füzeteket, amelyekben a szavak először megjelentek nyomtatásban, még mielőtt teljes kötetet tettek volna ki. Hosszú időbe telt, mire megtanultam kiejteni a faszcikulusz szót, és alig vártam, hogy Ditte hallja, milyen ügyes vagyok.

Rámutattam az ajtó közelében álló asztalkán levő két tálca egyikére.

– Ide kerülnek azok a levelek, amiket dr. Murray, apa vagy a többiek írnak. Néha megengedik, hogy én dobjam be őket a postaládába a nap végén – meséltem. – Azok a levelek, amiket te küldesz dr. Murray-nek, erre a tálcára érkeznek. Ha cédulák vannak bennük, kivesszük őket, és apa megengedi, hogy én tegyem be a rekeszükbe.

Ditte kotorászni kezdett a táskájában, és előhúzott egy kis borítékot, melyet olyan jól ismertem. Hiába állt most ő maga is mellettem, takaros, dőlt betűs kézírásának láttán kellemes borzongás futott végig a hátamon.

– Arra gondoltam, megspórolom a bélyeg árát – mondta, és a kezembe nyomta a borítékot.

Apa utasításai nélkül hirtelen nem tudtam, mit kezdjek vele.

– Cédulák vannak benne szavakkal? – kérdeztem.

– Nem cédulák, csak a véleményem egy régi szóról, mely zavarba hozta a Filológiai Társaságban ülő úriembereket.

– Mi az a szó? – kérdeztem.

Ditte elhallgatott, beharapta az ajkát.

– Sajnos attól tartok, nem olyan szó, melyet művelt társaságban hangosan kimondunk. Apád nem örülne, ha megtanítanám neked.

– Arra kéred dr. Murray-t, hogy hagyja ki a szótárból?

– Épp ellenkezőleg, aranyom, arra biztatom, hogy tegye bele.

A borítékot rátettem a dr. Murray íróasztalán tornyosuló levéloszlop legtetejére, és folytattuk a körsétát.

– Ezekben a rekeszekben vannak a cédulák – mondtam, és a legközelebbi rekeszekkel teli fal felé intettem, majd megismételtem a mozdulatot a Scriptorium többi fala felé is. – Apa azt mondta, hogy sok-sok ezer cédula lesz, ezért száz meg száz rekeszre lesz szükség. Ezeket külön ide építették, és dr. Murray úgy tervezte meg a cédulák méretét, hogy pontosan belepasszoljanak a fakkokba.

Ditte kivett egy köteg cédulát az egyik rekeszből, és éreztem, hogy a torkomban dobog a szívem.

– Nekem nem szabad apa nélkül hozzányúlnom a cédulákhoz – mondtam.

– Nos, szerintem, ha óvatosan bánunk velük, senki nem fogja megtudni – mosolygott rám titokzatosan Ditte, és a szívem egyre szaporábban kalapált. Átlapozta a cédulákat, míg elért egy különleges kinézetűhöz, ami kissé nagyobb volt, mint a többi.

– Nézd csak – mondta –, ezt egy levél hátoldalára írták… látod, a papír olyan színű, mint a harangvirágjaid.

– Mi van a levélben?

Ditte elolvasta, amennyi látszott a levél szövegéből.

– Ez csak egy részlet, de szerintem szerelmes levél lehetett.

– Miért vág szét valaki egy szerelmes levelet?

– Alighanem viszonzatlan érzelmekről lehetett szó.

Ditte visszacsúsztatta a cédulákat a rekeszbe, és már nem is látszott, hogy valaha is kivették őket.

– Ezek a születésnapi szavaim – mondtam, odasétálva a legrégebbi rekeszek elé, ahol az A és az Antilop közötti szavakat tárolták. Ditte kérdőn felvonta a szemöldökét. – Ezeken a szavakon apa még a születésem előtt dolgozott. A születésnapomon mindig kiválasztok egyet, és apa segít nekem megérteni – mondtam, és Ditte bólogatott. – Ez pedig itt a szortírozóasztal – folytattam. – Itt ül apa, itt ül Mr. Balk, mellette pedig Mr. Maling. Bonan matenon. – Felpillantottam, hogy mit szól hozzá Ditte.

– Tessék?

– Bonan matenon. Mr. Maling így szokott köszönni. Szperantóul van.

– Eszperantóul.

– Ja, igen. Itt ül Mr. Worrell, itt meg általában Mr. Mitchell, de ő szeret összevissza mászkálni. Tudtad, hogy mindig felemás zoknit visel?

– Ezt meg honnan tudod?

Kuncogtam.

– Onnan, hogy ez itt az én helyem – mondtam, majd négykézlábra ereszkedtem, bemásztam az asztal alá, és kikukucskáltam.

– Nocsak! Valóban?

Majdnem megkértem, hogy bújjon be mellém, de aztán meggondoltam magam.

– Fessnek kell lennie annak, aki be akar ide férni – mondtam.

Ditte felkacagott, és odanyújtotta a kezét, hogy segítsen kimászni az asztal alól.

– Mit szólnál, ha belecsücsülnénk édesapád karosszékébe?

Dittétől minden évben két ajándékot kaptam a születésnapomra: egy könyvet és egy történetet. A könyv mindig valami felnőtteknek való könyv volt, telis-tele olyan szavakkal, amelyeket gyerekek soha nem használtak. Amikor megtanultam olvasni, attól kezdve erősködött, hogy olvassak fel neki hangosan, míg el nem érek egy ismeretlen szóig. Csak akkor kezdte el mesélni a történetet.

Kicsomagoltam a könyvet.

– A… fajok… e-re-de-te – Ditte nagyon lassan ejtette ki az utolsó szót, és az ujjával többször is aláhúzta.

– Miről szól? – lapoztam bele képeket keresve.

– Állatokról.

– Szeretem az állatokat – mondtam. Aztán odalapoztam a bevezetéshez, és nekiláttam az olvasásnak.

– Amikor Őfelsége hajóján, a Beagle-ön… – felsandítottam Dittére. – Egy kutyáról szól?

Ditte elnevette magát.

– Nem, a Beagle csak a hajó neve volt.

Tovább olvastam.

– …természetkutatóként szolgáltam… – megálltam, és az ismeretlen szóra mutattam.

– Természetkutató – ismételte el Ditte lassan. – Olyasvalaki, aki a természet világát vizsgálja. Az állatokat és a növényeket.

– Természetkutató – mondtam ki én is. Becsuktam a könyvet. – Akkor most jön a történet?

– Miféle történet? – kérdezte Ditte értetlen képet vágva, de közben mosolygott.

– Tudod!

Ditte kényelmesen elhelyezkedett a karosszékben, én pedig befészkeltem magam a combja és a válla közötti puha kuckóba.

– Tavaly óta nagyot nőttél – jegyezte meg.

– De azért még ideférek – mondtam hátradőlve, és ő átölelt a karjával.

– Amikor először láttam Lilyt, éppen uborkás vízitormalevest kotyvasztott – kezdte.

Behunytam a szemem, és elképzeltem anyát, amint egy fazékban levest keverget. Megpróbáltam hétköznapi ruhát ráképzelni, de nem volt hajlandó levenni a menyasszonyi fátylat, amit azon a fényképen viselt, ami apa ágya mellett volt. Az összes másiknál jobban szerettem azt a fényképet, mert azon apa őt nézte, ő pedig egyenesen rám nézett. A fátyol bele fog lógni a levesbe, gondoltam, és elvigyorodtam.

– Lily a nénikéje, Miss Fernley felügyelete alatt állt – folytatta Ditte. – Miss Fernley nagyon magas, és rendkívül rátermett hölgy, aki nem csupán a teniszklubunk titkára volt, ahol ez a történet játszódik, hanem egyben egy kis magán-leányiskola igazgatónője. Lily a nagynénje iskolájának diákja volt, és az uborkás vízitormaleves minden bizonnyal a tananyag részét képezte.

– Mi az a tananyag? – kérdeztem.

– Azok a tantárgyak, amelyeket egy iskolában tanul az ember.

– A St. Barnabasban lesz tananyag?

– Még csak most kezded az iskolát, úgyhogy számodra egyelőre csupán az írás-olvasás szerepel a tananyagban. De ahogy idősebb leszel, majd lesznek más tantárgyak is.

– Például mik?

– Remélhetőleg valami kevésbé házias, mint az uborkás vízitormaleves. Nos, folytathatom a történetet?

– Igen, persze.

– Miss Fernley ragaszkodott hozzá, hogy Lily készítse el a levest a teniszklub ebédjére. Borzalmas volt, ehetetlen, mindenki így gondolta, és sajnos voltak, akik ezt hangosan ki is mondták. Attól tartok, Lily meghallotta, mert visszavonult a klubhelyiségbe, és szorgalmasan törölgetni kezdte az asztalokat, amik már mind le voltak törölgetve.

– Szegény Lily – mondtam.

– Nos, talán, amikor meghallod a történet végét, megváltozik a véleményed. Ha nem lett volna az a rettenetes leves, talán meg sem születtél volna.

Tudtam, mi következik, és lélegzet-visszafojtva hallgattam.

– Apádnak valahogyan sikerült leküzdenie a torkán a levest. Teljesen elképedtem, de aztán láttam, hogy kimegy a konyhába, és repetát kér Lilytől.

– És azt is megette?

– Meg bizony. És miközben kanalazta, egyre-másra kérdezgette Lilyt, és egy negyedóra leforgása alatt a szégyenlős és esetlen kislányból magabiztos fiatal nő lett.

– Miket kérdezett tőle?

– Azt nem tudom neked megmondani, de az biztos, hogy mire apád végzett a levessel, olyan volt, mintha világéletükben ismerték volna egymást.

– Tudtad, hogy össze fognak házasodni?

– Nos, emlékszem, arra gondoltam, micsoda szerencse, hogy Harry elboldogul a konyhában, mert Lily biztosan nem fogja a tűzhely mellett tölteni az idejét. Szóval igen, azt hiszem, tudtam, hogy össze fognak házasodni.

– Aztán én megszülettem, ő pedig meghalt.

– Igen.

– De amikor beszélünk róla, életre kel.

– Ezt soha ne feledd, Esme! A szavak segítségével feltámaszthatjuk a halottakat.

Egy új szó. Felpillantottam.

– Amikor valamit újból életre keltünk – mondta Ditte.

– De Lily igazából sosem jön vissza.

– Nem. Nem jön vissza.

Elhallgattam, és azon gondolkodtam, hogyan is folytatódik a történet.

– És aztán azt mondtad apának, hogy te leszel az én kedvenc nénikém.

– Úgy van.

– És hogy mindig az én pártomra fogsz állni, akkor is, ha rossz gyerek leszek.

– Ezt mondtam volna?

Megfordultam, hogy lássam az arcát. Mosolygott.

– Lily azt akarta volna, hogy pontosan ezt mondjam, és minden szót komolyan gondoltam.

– Itt a vége, fuss el véle – mondtam.

1891. április

Egyik nap a reggelinél apa azt mondta:

– Ma reggel constatáltam, hogy a C-vel kezdődő szavakkal soha nem érünk célba, ha nem sikerül consensusra jutni a collaboráló collégákkal, akik collectíve censurázzák a correct kifejezéseket.

– A kifejezés a kakukktojás – mondtam. – Azt K-val írjuk, a többit meg C-vel.{1}

Apa szája még tele volt zabkásával, le sem tudta nyelni, olyan gyors voltam.

– Azt hittem, a censurával esetleg becsaplak – mondta.

– Nem, azt azért mondjuk C-vel, mert E jön utána.

– Helyes. Nos, akkor most mondd meg, melyik idézet tetszik a legjobban – tolt elém egy papírlapot az asztalon.

Három év telt el az A–B kötet megjelenését ünneplő kerti piknik óta, de még mindig folyt a C kötet korrektúrája. Az előttem fekvő oldalt már kiszedték, de a sorok egy része át volt húzva, és a margók tele voltak apa javításaival. Az egyik szó mellett, ahol nem volt elég a hely, hozzátűzött egy cetlit a lap széléhez, és arra írt.

– Az új tetszik a legjobban – mondtam a cetlire mutatva.

– Hogy is szól?

– A’ ceremonia kezdetén a’ dámák és mamzellek ketsesen meghajlának a’ fenséges tsászár előtt.

– Miért éppen ez tetszik?

– Mert vicces, olyan, mintha az, aki írta, nem tudott volna helyesen írni, és maga találta volna ki a szavakat.

– Ez amiatt van, hogy régi a szöveg – magyarázta apa, miközben visszahúzta maga elé a korrektúrát, és elolvasta, mit is írt a cetlire. – Az idő múltával a szavak változnak. A helyesírásuk, a hangzásuk, néha még a jelentésük is. Minden szónak megvan a maga története – húzta végig az ujját a mondat mentén. – Ha a ts-eket cs-kre cserélnénk, akkor egészen modernül hangzana.

– Mi az a mamzell?

– Fiatal hölgy.

– Én egy mamzell vagyok?

Apa rám sandított, a szemöldöke alig észrevehetően megrezzent.

– Nemsokára tízéves leszek – mondtam reménykedve.

– Azt mondod, tíz? Nos, ez eldönti a dolgot. Egykettőre mamzell leszel.

– A szavak mindig változni fognak?

A kanala megállt a levegőben félúton a tányér és a szája között.

– Lehetséges, hogy ha egy szónak egyszer meghatároztuk és leírtuk a jelentését, attól kezdve változatlan marad.

– Szóval te meg dr. Murray bármilyen jelentést adhattok a szavaknak, nekünk meg aztán örökre úgy kell használnunk őket?

– Nem, dehogyis. A mi munkánk abból áll, hogy keressük a consensust. Átnyálazzuk a könyveket, hogy megnézzük, hogyan használnak egy-egy szót, és aztán megmagyarázzuk minden jelentését. Abszolút tudományos módszerrel.

– Az mit jelent?

– A consensus? Azt jelenti, hogy mindenki egyetért valamiben.

– Mindenkit megkérdeztek?

– Dehogyis, okostojás. De nem hinném, hogy létezik könyv, amit nem lapoztunk át.

– És kik írják a könyveket? – kérdeztem.

– Mindenféle emberek. Most pedig elég a kérdezősködésből, edd meg a reggelidet! El fogsz késni az iskolából.

*

Amikor kicsengettek ebédszünetre, láttam, hogy Lizzie félszegen álldogálva vár rám a szokásos helyen, az iskola kerítése mellett. Legszívesebben egyenest odarohantam volna hozzá, de mégsem tettem.

– Ne hagyd, hogy lássák, hogy sírsz – mondta, ahogy kézen fogott.

– Nem is sírtam.

– De sírtál, és azt is tudom, miért. Láttam, hogy csúfoltak.

Megrántottam a vállam, és éreztem, hogy megint könnybe lábad a szemem. Lebámultam a cipőmre, ahogy raktam a lábamat egymás után.

– Miért csúfoltak? – kérdezte Lizzie.

Feltartottam a rossz ujjaimat. Lizzie elkapta, és összepuszilta őket, végül belefújt a tenyerembe. Nem tudtam megállni, hogy fel ne kacagjak.

– Ugye tudod, hogy sokuk apjának hasonlóak az ujjai?

Lizzie-re sandítottam.

– De tényleg. Akik a betűöntödében dolgoznak, majd’ szétpukkadnak, olyan büszkén mutogatják fűnek-fának az égési sérüléseiket. A gyerekeik pedig kis gazfickók, ha csúfolnak téged.

– De én más vagyok.

– Mind mások vagyunk – felelte Lizzie, de nem értette, mire gondolok.

– Olyan vagyok, mint az aggott szó – mondtam.

– Soha életemben nem hallottam.

– Ez az egyik születésnapi szavam, de apa azt mondja, ósdi, elavult. Senki sem használja.

Lizzie felnevetett.

– Az iskolában is így beszélsz?

Ismét vállat vontam.

– A többiek családja nem olyan, mint a tiéd, Essymay. Ők nem szoktak szavakról meg könyvekről meg történelemről beszélgetni úgy, ahogy te az édesapáddal. Vannak, akik jobban érzik magukat attól, ha másokat ócsárolhatnak. De ahogy megnősz, ez meg fog változni, ígérem.

Szótlanul sétáltunk tovább. Minél közelebb értünk a Scriptoriumhoz, annál jobb kedvem kerekedett.

Miután a konyhában Lizzie-vel és Mrs. Ballarddal elfogyasztottuk a szendvicseinket, átvágtam a kerten a Scriptoriumhoz. Az asszisztensek egymás után pillantottak fel az uzsonnájukból vagy a szavaik közül, hogy lássák, ki érkezett. Csendben odaléptem apához, és leültem mellé. Csinált nekem egy kis helyet az asztalon, én meg elővettem a hátitáskámból a füzetemet, hogy gyakoroljam a folyóírást, amit az iskolában tanultunk. Amikor elkészültem a feladattal, lecsusszantam a székről, be a szortírozóasztal alá.

Mivel nem vártak újabb leesett cédulák, jobb híján szemügyre vettem az asszisztensek cipőit. Mindegyik pár cipő tökéletesen illett a tulajdonosához, és mindegyiknek megvoltak a különleges tulajdonságai. Mr. Worrell világosbarna cipőt hordott, mozdulatlanul, lúdtalpasan befelé fordulva pihentette lábát, míg Mr. Mitchell cipője kényelmesen kitaposva, kifelé forduló orral rugózott szüntelenül fel s alá. Felemás színű zoknija elő-előbukkant, ahogy táncoltatta a lábát. Mr. Maling lábbelije merészen kalandozott mindenfelé, sosem ott volt, ahol számítottam volna rá, Mr. Balk szorosan behúzta a lábát a széke alá, Mr. Sweatmané viszont örökké táncot járt valami mintázat szerint, amelyhez hozzáképzeltem egy dallamot, ami a fejében járhat. Amikor felkukucskáltam rá az asztal alól, legtöbbször mosoly játszott a szája sarkában. Apa cipője volt a kedvencem, azt mindig utoljára hagytam. Ma előrefelé fordított talppal nyugodott egymáson a két cipő. Óvatosan megérintettem az apró lukat, amelyen már kezdett beszivárogni a víz. A cipő megrezzent, mintha egy legyet akarna elhessegetni. Újra megérintettem, mire mozdulatlanná dermedt. Várakozott. Megmozgattam az ujjamat, csak egy iciri-picirit. Erre a cipő leesett oldalra, élettelenül, hirtelen, mintha öreg lenne. A láb, amiről lepottyant, simogatni kezdte a karomat, de olyan ügyetlenül, hogy alig bírtam visszafojtani a kacagást. Megszorítottam a nagylábujjat, majd odébb másztam, ahol elég világos volt az olvasáshoz.

Mindannyian egyszerre rezzentünk össze a három hangos koppantásra a Scriptorium ajtaján. Apa lába gyorsan visszatalált a cipőbe.

Az asztal alól kisandítva néztem, ahogy apa ajtót nyit egy tekintélyes szőke bajusszal rendelkező, de majdnem teljesen kopasz úriembernek.

– Crane – mondta a férfi, ahogy apa beljebb tessékelte. – Mára várnak.

Mr. Crane túlméretezett ruhákat hordott, és én azon töprengtem, vajon azt reméli-e, hogy még belenő. Ő volt az új asszisztens.

Egyes asszisztensek csak pár hónapra jöttek, mások örökre nálunk maradtak, mint például Mr. Sweatman. Ő tavaly érkezett, és az asztal körül ülő urak közül egyedül neki nem volt szakálla. Ez annyit jelentett, hogy láthattam a mosolyát, és történetesen sokat mosolygott. Amikor apa sorra bemutatta Mr. Crane-t az asztal körül ülő kollégáknak, Mr. Crane egyetlenegyszer sem mosolyodott el.

– Ez a kis semmirekellő pedig nem más, mint Esme – mondta apám, és segített kimászni az asztal alól.

Kezet nyújtottam, de Mr. Crane ügyet sem vetett rám.

– Mit csinál a gyerek odalent? – kérdezte.

– Valószínűleg olyasmit, amit a gyerekek csinálnak az asztal alatt – felelte Mr. Sweatman, és összemosolyogtunk.

Apa közelebb hajolt.

– Menj, szólj dr. Murray-nek, Esme, hogy megjött az új asszisztens.

Átnyargaltam a kerten át a konyhába, és Mrs. Ballard bevezetett az ebédlőbe.

A hosszú étkezőasztal egyik végén dr. Murray ült, a másikon Mrs. Murray. Kettejük között jutott hely mind a tizenegy gyereküknek, de hárman közülük már kirepültek a szülői házból, ahogy Lizzie mondta. A többiek ott ültek az asztal mellett, a legnagyobbak a dr. Murray felé eső végén, a legkisebbek magas etetőszékekben az anyjuk közelében. Csendben vártam, míg elmondják az asztali áldást, aztán Elsie és Rosfrith odaintegetett nekem, én visszaintettem, és az üzenet, amivel jöttem egyszeriben már nem is tűnt olyan fontosnak.

– Az új asszisztens? – kérdezte dr. Murray a szemüvege felett rám sandítva, miután néhány pillanatig csak álltam ott megkukulva.

Bólintottam, mire ő felállt. A család többi része nekilátott az ebédnek.

A Scriptoriumban apa éppen magyarázott valamit Mr. Crane-nek, aki megfordult, ahogy hallotta, hogy belépünk.

– Dr. Murray, jó napot, uram! Megtiszteltetés, hogy csatlakozhatom a csapatához – mondta, és enyhén meghajolva kezet nyújtott.

Dr. Murray megköszörülte a torkát. Úgy hangzott, mintha röfögne. Kezet rázott Mr. Crane-nel.

– Ez a munka nem való mindenkinek – mondta. – Szükségeltetik hozzá bizonyos… alaposság. Ön alapos ember, Mr. Crane?

– Természetesen, uram – felelte az.

Dr. Murray bólintott, majd visszatért a házba, hogy befejezze az ebédet.

Apa folytatta a körbevezetést. Bármit mondott Mr. Crane-nek a cédulák szortírozásával kapcsolatban, ő kurtán biccentett, és így szólt:

– Ez teljesen nyilvánvaló.

– A cédulákat önkéntesek küldik be a világ minden tájáról – kotyogtam közbe, amikor apa éppen azt mutatta neki, hogyan vannak felosztva a rekeszek.

Mr. Crane rám sandított, kissé összevonta a szemöldökét, de nem válaszolt. Egy kicsit hátrébb húzódtam.

Mr. Sweatman a vállamra tette a kezét.

– Egyszer találtam egy Ausztráliából érkezett cédulát – mesélte. – Ennél messzebbről aligha érkezhetne bármi is.

Amikor dr. Murray ebéd után visszatért, hogy utasításokkal lássa el Mr. Crane-t, már nem hallgatóztam.

– Csak egy kicsit marad vagy örökre? – súgtam oda apának.

– Határozatlan ideig – felelte. – Vagyis valószínűleg örökre.

Bemásztam az asztal alá, és néhány perc múlva egy ismeretlen pár cipő csatlakozott a többihez, melyeket oly jól ismertem.

Mr. Crane cipője is régi volt, mint apáé, de látszott, hogy régen tisztította utoljára. Figyeltem, ahogy a cipők megpróbálják megtalálni a helyüket. Először keresztezte a bal lábát a jobb fölött, majd fordítva, a jobbat a bal fölött. Végül beakasztotta a bokáit a szék elülső lábai mögé, teljesen úgy nézett ki, mintha a cipői megpróbálnának elrejtőzni előlem.

Még mielőtt Lizzie értem jött volna, hogy visszakísérjen az iskolába, egy egész halom cédula esett le a földre Mr. Crane széke mellett. Hallottam, amint apa azt mondja, hogy egyik-másik C-vel kezdődő halom „instabillá vált a végtelen értelmezési lehetőségek terhe alatt”. Aztán azt az apró hangot hallatta, amit akkor szokott, ha úgy gondolja, valami vicceset mondott.

De Mr. Crane nem nevetett.

– Egyszerűen nem megfelelően voltak összekötve – jegyezte meg, és közben lehajolt, hogy felmarkoljon annyi cédulát, amennyit csak egyszerre bír. Ujjait erősen összezárta körülöttük, láttam, hogy összegyűrődnek a papírlapok. Felszisszentem, mire beverte a fejét az asztallap szélébe.

– Minden rendben, Mr. Crane? – kérdezte Mr. Malling.

– A gyerek nyilvánvalóan túl idős már ahhoz, hogy az asztal alatt bujkáljon.

– Csak addig van ott, míg vissza nem kell indulnia az iskolába.

Amikor végre megnyugodtam kicsit, és a Scriptoriumban mindenki folytatta a tevékenységét, átkutattam az asztal alatti árnyékos területet. Két cédula is ott lapult Mr. Worrall takaros cipői mellett, mintha tudnák, hogy ő nem fog rájuk lépni. Felemeltem őket, és hirtelen eszembe jutott a bőrönd Lizzie ágya alatt. Képtelen voltam rávenni magam, hogy visszaadjam a cetliket Mr. Crane-nek.

Amikor megláttam, hogy Lizzie az ajtóban állva vár rám, apa széke mellett előbújtam.

– Máris itt az idő? – kérdezte apa, bár az volt az érzésem, hogy végig figyelte az órát.

Beletettem a füzetemet az iskolatáskámba, és csatlakoztam Lizzie-hez.

– Betehetek valamit a bőröndbe, mielőtt visszamegyünk az iskolába?

Rég volt, hogy bármit is a kofferba tettem volna, de Lizzie azonnal megértette, mire gondolok.

– Már épp azon gondolkodtam, vajon találsz-e még bármi olyasmit, amit beletehetsz.

*

Nem csak cédulák vándoroltak a bőröndbe.

Apa ruhásszekrényének alján két fadoboz állt. Akkor találtam őket, amikor egyszer bújócskát játszottunk. Az egyik doboz hegyes sarka fájdalmasan nekinyomódott a hátamnak, amikor a szekrény legtávolabbi zugába húzódtam. Kinyitottam.

Apa kabátjai és Lily dohos ruhái között túlságosan sötét volt ahhoz, hogy lássam, mi van benne, de a kezemmel belenyúlva mintha borítékok széleit simítottam volna végig. Hangos trappolás közeledett a lépcsőn, és apa azt kiabálta, hogy „Idegen szagot érzek!”, mint az óriás Az égig érő paszulyban. Becsuktam a ládát, és a szekrény közepe felé húzódtam. Hirtelen világos lett, és én a karjába vetettem magam.

Aznap este, amikor már aludnom kellett volna, ébren maradtam. Apa még a földszinten volt, korrektúrát olvasott, én kibújtam az ágyból, és lábujjhegyen beosontam a szobájába.

– Szezám, tárulj! – suttogtam, és kinyitottam a ruhásszekrény ajtaját.

Benyúltam, és elővettem mindkét dobozt. Letelepedtem velük az ablak alá, ahol az alkonyi fényben még elég világos volt az olvasáshoz. A két doboz majdnem egyforma volt – világos fa rézveretes sarkokkal –, de az egyik lakkozott volt, a másik matt. Közelebb húztam a lakkozott ládikát, és végigsimítottam mézbarna fedelét. Vagy száz boríték lapult benne, vastagabbak, vékonyabbak, dátum szerint sorrendbe állítva. Apa egyszerű hófehér borítékjai Lily kék levelei mellett. Többnyire egyesével követték egymást, bár olykor két-három fehér állt egymás mellett, mintha apának sok mondanivalója lett volna valamiről, ami Lilyt kevésbé érdekelte. Ha elolvasnám a leveleket sorban az elsőtől az utolsóig, megismerhetném annak az időszaknak a történetét, amikor apa udvarolt Lilynek, de tudtam, hogy ennek a történetnek rossz a vége. Becsuktam a dobozt anélkül, hogy egyetlen levelet is kinyitottam volna.

A másik doboz is levelekkel volt teli, de nem Lilytől. Különböző emberek küldték őket, és spárgával voltak kötegekbe rendezve. A legvastagabb kötetet Ditte levelei alkották. Kihúztam a zsineg alól a legutolsót, és elolvastam. A levél nagyrészt a szótárról szólt, a C betűs szavakról, melyeknek soha nem akart vége szakadni, meg hogy a kiadó minduntalan sürgeti dr. Murray-t, hogy dolgozzon gyorsabban, különben túl drága lesz a szótár. De az utolsó bekezdésben rólam volt szó.

Ada Murray mesélte, hogy James a gyerekeivel szortíroztatja a cédulákat. Érzékletesen leírta, ahogyan a lányok késő este az étkezőasztal körül gubbasztanak, alig látszanak ki a papírhegyek mögül. Még azt is meg merte írni, hogy szerinte a férje végső soron emiatt akart sok gyereket. Hála legyen istennek Ada józan eszéért és egészséges humorérzékéért. Bizton állítom, a szótár nélküle elbukott volna.

Mondd meg Esmének, hogy jól bújjon el, amikor a pajtában van, mert még a végén őbelőle lesz dr. Murray következő rabszolgája. Merem állítani, hogy megvan hozzá az esze, és tulajdonképpen azon töprengek, nem lenne-e kedve hozzá.

Baráti üdvözlettel

Edith

Visszatettem a dobozokat a ruhásszekrénybe, és lábujjhegyen visszaosontam a szobámba, kezemben a levéllel.

Másnap Lizzie nézte, ahogy kinyitom a bőröndöt. Előhúztam a zsebemből Ditte levelét, és a bőrönd alján nyugvó cédulákra helyeztem.

– Sok-sok titkot gyűjtögetsz te itt – jegyezte meg Lizzie a ruhája alatt a nyakában levő kereszttel babrálva.

– Ez rólam szól – mondtam.

– Kiselejtezték és kidobták? – Lizzie mindig ragaszkodott a szabályok betartásához.

Elgondolkodtam.

– Elfeledkeztek róla – feleltem.

Újra vissza-visszatértem a ruhásszekrényhez, és elolvastam Ditte leveleit – mindegyikben volt valami rólam, válasz valamire, amit apa kérdezett. Olyan volt, mintha magam is egy szó lennék, és a levelek lennének a cédulák, amelyek segítségével engem is meg lehet határozni. Ha mindegyiket elolvasom, gondoltam, talán jobban megértem magamat.

De a lakkozott ládikában rejtőző leveleket soha nem voltam képes elolvasni. Szerettem nézegetni őket, végighúzni a szélükön a kezemet, érezni, ahogy végigperegnek a tenyerem alatt. Anyám és apám együtt voltak abban a dobozban, és néha, mielőtt elnyomott az álom, azt képzeltem, hogy hallom, ahogy lehalkított hangon beszélgetnek. Egy éjjel átlopództam apa szobájába, és bemásztam a szekrénybe, mint egy zsákmányra vadászó macska. Rajta akartam kapni őket. De amikor felemeltem a lakkozott ládikájuk fedelét, elhallgattak. Rettentő magány árnyéka kísért vissza az ágyba, és aznap éjjel képtelen voltam elaludni.

Másnap reggel túl fáradt voltam, hogy iskolába menjek. Apa magával vitt Sunnyside-ba, és a délelőttöt a szortírozóasztal alatt töltöttem üres papírlapok és a színes ceruzáim társaságában. Különböző színekkel tíz lapot teleírtam a nevemmel.

Amikor aznap este kinyitottam a lakkozott dobozt, mindegyik lapot becsúsztattam egy fehér és egy kék boríték közé. Most már együtt voltunk mind a hárman. Nem maradok le semmiről.

*

A Lizzie ágya alatt lapuló bőrönd kezdett nehéz lenni a sok szótól és levéltől.

– Se kagylók, se kavicsok. Semmi, ami szép – állapította meg Lizzie egy délután. – Minek gyűjtögeted ezeket a papírokat, Essymay?

– Nem a papírokat gyűjtöm, Lizzie, hanem a szavakat.

– De mi olyan fontos pont ezekben a szavakban? – kérdezte.

Nem tudtam volna pontosan megmondani. Inkább csak éreztem valamit, mint tudatosan gondoltam. A szavak egy része olyan volt, amint a fészekből kipottyant madárfióka. Más részükkel kapcsolatban úgy éreztem, mintha rátaláltam volna valamire: tudtam, hogy fontosak, de nem tudtam, miért. Ugyanez az érzésem volt Ditte leveleivel kapcsolatban is: mintha egy kirakós darabjai lennének, melyek egy szép napon összeállva elmagyaráznak valamit, amit apa nem tudna megfogalmazni – valami olyasmit, amit Lily talán el tudott volna mondani.

Nem tudtam, hogyan magyarázzam el ezt Lizzie-nek, úgyhogy inkább megkérdeztem:

– Tulajdonképpen miért szoktál hímezni, Lizzie?

Sokáig hallgatott. Közben összehajtogatta a megszáradt ruhákat és áthúzta az ágyát.

Eluntam a várakozást, és elkezdtem Ditte egyik apának címzett levelét olvasni. Gondolkodtál már azon, hogy mit fogsz csinálni, amikor Esme kinövi a St. Barnabast? – kérdezte a levélben. Lelki szemeim előtt láttam, ahogy a fejem kilóg az osztályterem kéményén, a karjaim meg kétoldalt az ablakokon kidugva kalimpálnak.

– Szerintem azért, hogy legyen valami a kezem ügyében – mondta Lizzie. Egy pillanatra el is felejtettem, mit kérdeztem tőle. – És mert ez bizonyítja, hogy létezem – tette hozzá.

– De butus vagy. Persze, hogy létezel.

Abbahagyta az ágyazást, és olyan komoly képpel meredt rám, hogy letettem Ditte levelét.

– Takarítok, segítek a főzésnél, megrakom a tüzet. Mindent, amit csak csinálok, megesznek, bekoszolnak vegy elégetnek; a nap végére semmi bizonyíték nincs rá, hogy én egyáltalán itt jártam.

Elhallgatott, letérdelt mellém, és végigsimította a hímzést a szoknyám szélén. A varrást rejtette, ahol Lizzie megfoltozta, miután a szederbokorban elszakítottam.

– A hímzésem mindig itt lesz – mondta. – Amikor ránézek, úgy érzem, mintha… nem is tudom, hogy mondjam. Mintha mindig itt maradnék.

– Állandónak érzed magad – mondtam. – És máskor?

– Máskor olyan, mintha egy pitypang bóbitája lennék, mielőtt elfújja a szél.

1893. augusztus

Nyaranta mindig volt egy időszak, amikor nyugalom volt a Scriptoriumban.

– Az élet több, mint csupán szavak – mondta egyszer apa, amikor megkérdeztem, hova tűnt el mindenki, de szerintem nem gondolta komolyan. Mi néha meglátogattuk a nénikémet Skóciában, de mindig a többi asszisztens előtt érkeztünk vissza Sunnyside-ba. Szerettem az asztal alatt kuksolva várakozni a cipők visszatérésére. Amikor dr. Murray megjött, mindig megkérdezte apát, hogy nem felejtett-e el engem is visszahozni magával, mire apa mindig azt felelte, hogy de igen. Dr. Murray ekkor lehajolt, benézett az asztal alá, és rám kacsintott.

Annak az évnek a nyarán, amikor betöltöttem a tizenegyet, Mr. Mitchell lába nem bukkant fel az asztal alatt, és dr. Murray is nagyon szótlan volt, amikor bejött a Scriptoriumba. Egyre csak vártam, hogy megpillantsam, amint egy zöld zokniba bújtatott boka keresztezi a kék zoknis másikat, de Mr. Mitchell helye üresen tátongott. A többiek lába is erőtlennek tűnt, és Mr. Sweatman cipője dallam nélkül táncolt.

– Mikor jön vissza Mr. Mitchell? – kérdeztem apát. Hosszas hallgatás után válaszolt.

– Mr. Mitchell meghalt, Essy. Lezuhant hegymászás közben. Nem jön vissza.

Eszembe jutottak a felemás zoknijai és a színes ceruza, amit tőle kaptam. A ceruzákat addig használtam, míg teljesen el nem fogytak még évekkel ezelőtt. Hirtelen jóval kevésbé éreztem otthonosnak az asztal alatti világomat.

Év végére az asztal mintha összement volna. Egy délután, ahogy kimásztam alóla, beütöttem a fejemet.

– Nézd, hogy néz ki a ruhád – mondta Lizzie, amikor értem jött, hogy uzsonnázni vigyen. Koszfoltok és porcicák éktelenkedtek rajta. Lizzie, amennyire tudta, leporolta. – Egy hölgynek nem illik összevissza csúszni-mászni a pajtában, Essymay. Nem is értem, hogy engedheti meg az édesapád.

– Azért engedi, mert én nem vagyok hölgy – válaszoltam.

– De macska sem vagy.

Amikor visszamentem a Scriptoriumba, a falak mentén sündörögtem. Végighúztam az ujjamat a polcokon és a rajtuk sorakozó könyveken, és porszemcséket gyűjtögettem. Nem is lenne rossz, ha macska lennék, gondoltam. Mr. Sweatman intett nekem, amikor elhaladtam mellette.

Mr. Maling odaszólt nekem:

– Kiel vi fartas, Esme?

– Köszönöm, jól, Mr. Maling – feleltem.

Felhúzott szemöldökkel nézett rám.

– És eszperantóul úgy mondanád, hogy…?

Gondolkodnom kellett.

– Mi fartas bone, dankon.

Mosolyogva bólintott:

– Bona.

Mr. Crane hangosan felsóhajtott, hogy mindenki számára nyilvánvalóvá tegye, mennyire zavaró a viselkedésem.

Azon tűnődtem, hogy bebújok az asztal alá, de nem tettem. Felnőtt döntés volt, de rossz kedvem lett, mert olyan volt, mintha valaki más hozta volna meg helyettem. Ezért inkább kerestem egy másik helyet, két polc között, ahova ügyetlenül befurakodtam, pókhálók és porcicák közé, és ahol felfedeztem két elveszett cédulát.

A jobb oldalamon levő polc alatt lapultak. Felvettem először az egyiket, majd a másikat. C betűs szavak voltak, mostanában veszhettek el. Zsebre vágtam őket, és a szortírozóasztal felé sandítottam. Mr. Crane ült a legközelebb, és a széke mellett egy újabb szó hevert a földön. Egyáltalán érdekli, hogy leesett?

*

– A gyerek enyveskezű – hallottam, ahogy egyik nap Mr. Crane ezt mondja dr. Murray-nek. Dr. Murray felém fordult, és végigfutott a hátamon a hideg. Azt hittem, menten kővé dermedek. Visszament az íróasztalához, felemelt egy idézetes cédulát, majd odasétált apához.

Dr. Murray úgy tett, mintha a szavakról beszélgetnének, de egyikük sem nézett a kezében tartott papírlapra. Amikor dr. Murray visszament a helyére, apa átnézett a szortírozóasztalon a polcok közötti rés felé. Elkapta a pillantásomat, és kurtán a bejárati ajtó felé biccentett.

Amikor odakint álltunk a kőrisfa alatt, apa szó nélkül előrenyújtotta a tenyerét. Én csak bámultam mozdulatlanul. A nevemet mondta, hangosabban, mint eddig bármikor. Aztán azt mondta, hogy fordítsam ki a zsebeimet.

A szó hétköznapi volt, semmitmondó, de az idézet tetszett. Amikor beletettem a tenyerébe, apa úgy meredt rá, mintha nem tudná, mi az. Mintha nem tudná, mit kezdjen vele. Láttam, ahogy ajkával hangtalanul formálja a szót és a mondatot, amelyben benne van.

CSÖND

„Minden óra, mellyel

a nagy csöndet megrablom, valami

új hír hozója;”

Tennyson, 1833{2}

Apa sokáig nem szólt semmit. Csak álltunk ott a hidegben, mintha szobrozós játékot játszanánk, és egyikünk sem akarna elsőként megmozdulni. Aztán a nadrágja zsebébe tette a cédulát, és bekísért a konyhába.

– Lizzie, lehetséges lenne, hogy Esme a délután hátralevő részét a szobádban töltse? – kérdezte apa becsukva a háta mögött az ajtót, hogy ne eressze ki a meleget.

Lizzie letette a krumplit, amit éppen hámozott, és beletörölte a kötényébe a kezét.

– Hogyne, Mr. Nicoll. Esmét mindig szívesen látom.

– Nem kell őt szórakoztatni, Lizzie. Csak üljön, és gondolkozzon el a viselkedésén. Jobban örülnék, ha nem mennél fel vele.

– Ahogy kívánja, Mr. Nicoll – válaszolta Lizzie, de sem ő, sem apa nem néztek a másik szemébe.

Amikor fent ültem a szobában Lizzie ágyának támaszkodva, benyúltam a ruhám ujjába, és előhúztam a másik szót, a csendest. Akárki is írta a cédulát, gyönyörű volt a kézírása. Biztos voltam benne, hogy nő, és nem csak azért, mert az idézet Lord Byrontól származott. A szavak csupa-csupa cirkalmas kacskaringóból és hosszan elnyúló indából álltak.