Jaffa Kiadó • Budapest • 2022

© Török Sándor örököse, 2022

© László ferenc, 2022

© Főcze János, 2022

© Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

A kötet a Nemzeti Kulturális Alap támogatásával jelent meg

Felelős kiadó: JAFFA KIADÓ

felelős szerkesztő: Fejér Tamara

szerkesztette: Bíró-Balogh Tamás, Fejér Tamara

Borítóterv: Hegyi Péter

Borítófotó: Fortepan/Kókány Jenő

Tördelés: Sipos Géza

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 720 7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

Bizonyosan történhet egy íróval sokkalta rosszabb dolog is annál, hogy elsősorban gyermekkönyvek szerzőjeként válik kedvessé és fontossá több nemzedék olvasóközönsége számára. Nem vitás, ez lett Török Sándor (1904–1985) sorsa is: nekünk ő, úgy lehet, öröklétig megmarad Kököjszi és Bobojsza meg a kis sárgaréz golyó, Gilikoti teremtőjének, no meg Csilicsala bácsi, a varázsló áldottan mesetermő képzeletű atyjának. De az már sem nem törvényszerű, sem nem hasznos, ha csak ez jut róla az eszünkbe, s ha csupán ennyit ismerünk meg életművéből – és életéből. Ez az életmű ugyanis oly gazdag és sokrétű, akárha nem is egy, hanem legalább négy vagy öt különböző Török Sándor írta volna össze. Az életút pedig egyediségében is oly példázatos kanyargású, hogy abból a huszadik századi magyar történelem irányváltásaira, zsákutcáira és kényszerpályáira is ráismerhetünk.

„[N]em akartam én író lenni, még olvasó se nagyon” – emlékezett vissza időskorában, s mi hihetjük is meg nem is ezt az ejtett hangsúlyú vallomást. Mert jóllehet igaz, hogy Török Sándor előbb lett kazánfűtő és favágó, aztán vizsgázott szíjgyártó és kolozsvári színházi kardalos, mint tollforgató, de azért 19 éves korában már újságíróként dolgozott, még ha kezdetben csupán volontőrként, vagyis díjazás nélküli gyakornokként is. A homoróddaróci születésű fiatalember kezdetben erdélyi magyar lapoknál dolgozott, de 1929-től már Szegeden szerkesztősködött, 1931-től pedig immár Budapesten volt újságíró – és író. Pályafutása során írt folytatásos rémregényeket és lírai színjátékokat, melyek közül az egyik, A komédiás című utóbb az amerikai színműíró, N. Richard Nash közbejöttével világsikerű darabbá, Az esőcsinálóvá lényegült át: mégoly eufemisztikus megfogalmazásban is plágiumgyanús módon, de Török által a legkevésbé sem kárhoztatottan. A Kner gyerekeknek rögtönzött történetekből pedig megszületett a két törpe, Kököjszi és Bobojsza alakja, majd a szereplésükkel ékes meseregények (és gyerekfilmek) sora, de éppígy írt Török fölnőtt regényeket is. Mint amilyen az 1937-es Valaki kopog, mely művében tizenkét fővárosi lakás, tizenkét szoba, tizenkét albérlet történetét beszéli el, méghozzá – Molnár Gál Péter frappáns ítélete szerint – úgy, „mintha Dos Passos szimultaneista regénytechnikáját szelídítette volna mikszáthi mesélőkedvvé”. (E regény, ha nem olvastuk is, ismerős lehet, hiszen az ezredvégen a Filmművészeti mára legendássá vált Simó-osztályának filmrendező-növendékei a Valaki kopog fejezetei nyomán forgatták le vizsgakisfilmjeiket.)

A gyermekeknek és felnőtteknek szánt regények és elbeszélések, az esszék, forgatókönyvek, valamint a töröksándori életutat jellemzően játékos ugrásokkal, s mégis oly megragadóan elregélő visszaemlékezés (Egy kis kertet szerettem volna, 1979) mellett azután még mindig jutott tér és idő másféle műfajok és tevékenységek művelésének is. Rádió-előadások megtartásának és szervezésének, a Család és Iskola folyóirat (1969-től: Gyermekünk) szerkesztésének, s éppenséggel nem mellesleg a Rudolf Steiner-féle antropozófia gondolatrendszerét népszerűsítő ténykedésnek: nyomtatásban és élőszóban, nyilvánosan és baráti-tanítványi összejöveteleken egyaránt.

Ami pedig az életút alakulását illeti, hát abban nyomasztóan komoly szerep jutott a huszadik század történelmének is. Ennek révén találta meg Török Sándort 1944-ben az oly képtelen és fenyegetett tisztség, a Keresztény Zsidók Szövetségének alelnöksége. S így lehetett épp az övé az a feladat is, hogy valamiképp eljuttassa Horthy kormányzóhoz a náci koncentrációs táborok valós természetét leleplező, úgynevezett Auschwitz-jegyzőkönyvet. Egy totalitárius korszakkal odébb azután ugyancsak a történelem alakulása lehetetlenítette el a koalíciós idők szabadabb légkörében, a Magyar Rádióban nagyralátóan megindított Ünnepi levelek című sorozatát, amelyben Török keletről és nyugatról egyaránt egész sor entellektüelt és más közéleti személyiséget próbált válaszadásra késztetni a világháborút követő újrakezdés meghatározó, egyszerre gyakorlati és morális-filozófiai érdekű kérdéseit eljuttatva hozzájuk.

Amint az a fentiekből már kiderülhetett, Török Sándor élete és ágas-bogas működése jócskán kínál olvasni- és kutatnivalót az utókor számára. A jelen kötet is ezt bizonyítja, hiszen olyan írásokat tartalmaz a múlt század és egyszersmind az író húszas éveiből, amelyekre utóbb több évtizeden át a feledés, méghozzá a szándékos feledés homálya borult. 1945 után maga az író sem emlegette e műveit, ahogyan még időskori visszaemlékezéseiben is jobbára kerülte a román királyi hadseregben elszenvedett katonáskodásának említését. (S ahol mégis szóba hozta, ott inkább arról írt, hogy miként is tanította meg őt Makoveánu Juon káplár – tehát a Magyar fiúk oláh mundérban egyik torzalakja – egy kocsmában simmit járni.)

Egy elviselhetetlennek érzett kollektív sokk eleven utófájdalmát beszélik ki ezek az írások: hol riportszerűen, tényirodalmi pretencióval (és részben: hitellel), hol meg fikciósan vagy épp szatirikusan, de mindvégig a román uralom alá került magyarság drámáját jelenetezve. Ám ha ebben a témaválasztásban és az elbeszélői indulatban nem ismernénk rá a Hahó, Öcsi!, a Vidéken volt primadonna vagy az Életed kész regény szerzőjére, hát akad azért e fiatalkori írásoknak olyan jellegzetessége is, amely éppenséggel mindvégig uralta Török Sándor lendületes irályát. Hiszen ahogyan azt 1929-ben a Protestáns Szemle hasábjain Vajthó László az Egy eszelős fickó s ami körülötte akad című regényke olvastán oly pontosan felmérte: „Török Sándor fiatal és új tehetség, de már van egy-két olyan erénye, ami öreg írónak becsületére válnék. Elsősorban a mesemondása. Ma kevés regényírónk szájából árad ily természetesen, jóízűen a szó.”

László Ferenc

MAGYAR FIÚK
OLÁH MUNDÉRBAN

I.

Indulás

1925 márciusában állottam az oláh sorozóbizottság elé Kolozsváron, az öreg Redout{1} nagytermében, ahol az erdélyi rendek gyűléseztek valamikor, s ahol annyi megyebál zajlott le később. Ebben az épületben telepedett le a VI. hadtest parancsnoksága. A hatalmas karzatos terem egyik végében a király és királyné fellobogózott arcképe alatt ült a sorozóbizottság, élén egy ezredessel.

Jóformán a kórházból tántorogtam a bizottság elé. Három hónapig feküdtem a kolozsvári klinikán súlyos tífusszal, s alig bírtam a lábamon állani. Kezemben egyéb bizonyítványaimmal együtt a klinika írása, amely szerint a tavalyi sorozáson nem jelenhettem meg, mert éppen akkor vakbél- és hashártyagyulladással operáltak a sebészeti osztályon, amint azt annak idején már be is igazoltam. Ebből tehát nem lehet baj – gondoltam.

Mielőtt a bizottság elé kerültünk, egyenként kellett egy őrmester asztala elé lépkedni és bediktálni az adatokat. Az asztal körül még néhány altiszt lézengett, látszólag szándéktalanul. Én is odakerültem.

– Hol született? Neve? stb.

– Ejnye – azt mondja az őrmester –, hiszen még tavalyi korosztály.

– Igen – magyarázom –, azonban tavaly operálva feküdtem a klinikán, amikor a sorozások voltak.

– Aha… na jó, majd meglátjuk.

Tíz perc múlva megszólít egy másik őrmester, félrevon a nagy kályha mögé.

– Nézze, fiatalúr, én megmondom őszintén, ebből baj lesz, hogy nem jelentkezett tavaly.

– De hogy lehet baj? Hiszen itt a klinika igazolványa!

Az őrmester jelentőségteljesen hunyorított.

– Mindenből lehet baj, ha valaki akarja, és semmiből se lehet baj, ha valaki nem akarja.

Pár percnyi köntörfalazás után kirukkolt vele, hogy tízezer lej ellenében nincs semmi baj.

Először is nem volt tízezer lejem, s ettől függetlenül bíztam a magam igazában. Az őrmester elment. Többet nem láttam.

Fél óra múlva rám került a sor, és megtudtam, hogy tényleg mindenből baj lehet. Egy káplár rám csappantotta a mércét, és mielőtt az orvosnak végigmondhattam volna, hogy mi bajom, már odabökdösött a bizottság elé. Az ezredes ordított:

– Te – megszűntem még csak maga is lenni –, tavaly nem jelentkeztél!

– Ezredes úr, kérem…

– Csend! Mi az a papír?

– A klinika hivatalos igazolványa… vakbél- és hashártyagyulladás… tavaly…

– Eh… a magyarok túlságosan kényesek! – A tisztek udvarisan nevettek. Az ezredes kimondta a szentenciát: – Bun pentru artilerie… Alkalmas a tüzérséghez, önkéntességi jogosultság nélkül.

Itt nincs mit tenni. Míg az altisztek asztalánál a cédulámra vártam, egy lélegzetre bevettek vagy harminc embert, köztük egy púpos, félhülye cigány legényt, aki az istennek se akart oláhul beszélni.

Temesvárról Kolozsvárra

Természetesen nem nyugodtam bele a dologba. A bevonulásig – 1926 februárjáig – tíz hónap van még, azalatt csak tisztázom a helyzetet. Nem sikerült. Megmozgattam mindent, tudva, mit jelent magyar fiúnak, bakának bevonulni az oláh hadseregbe, kérvényt kérvényre adtam be mindenféle parancsnokságokhoz, eredmény nélkül. Biztattak itt is, ott is, hogy majd elintézik, az idő telt-múlt, nem lett belőle semmi. 1926 februárja Temesváron ért. Akkor kaptam egy olyanforma biztatást, hogy tisztázódik az ügyem, csak várjak türelemmel. Hát nem vonultam be. Kolozsváron kellett volna jelentkeznem, nem tettem. Vártam, hogy elintézzék az ügyemet.

Hát el is intézték. Február 16-án üzenetet kaptam Kolozsvárról egy bizalmas jóbarátomtól, hogy – köröznek. Vagy jelentkezzem azonnal, vagy szökjek, ahogy lehet.

Vonatra ültem. Arad felé. Még magam sem tudtam, mit csináljak. De már nem is volt szükség arra, hogy én gondoskodjak magamról. A vingai állomáson igazoltató csendőrök lefogtak, és gyalogszerrel visszakísértek Temesvárra, ahol azonnal beosztottak egy Kolozsvár felé induló csoportba.

Az éjszakát még ott töltöttük Temesváron a csípős, szeles februári éjszakában a szabad ég alatt, ahol az őrzésünkre kirendelt ókirályságbeli bakák nem sajnáltak itt-amott egy-egy puskatust kiosztani, csak úgy a maguk mulatságára, előlegképpen.

Hajnalban vagonokba tereltek valamennyiünket, és másnap reggelig kocsikáztattak Kolozsvárig, anélkül természetesen, hogy valaki étellel vagy itallal molesztált volna.

Az elintézés

Kolozsváron aztán kiderült, hogy hogyan van elintézve az ügyem.

A hatodik hadtestparancsnokságon Vlasca őrnagy fogadott, ki százados volt az osztrák–magyar hadseregben, vérlázítóan udvarias. Egyik csizmás lábát egy székre teszi, keze a csípőjén, úgy hintázza magát negédesen.

– Á, domnu jurnalist, kedves újságíró úr… ön egy kitűnő ember – így: ön. – De nem kerül hadbíróság elé… se nem akasztják fel, se nem lövik főbe… ne féljen semmit… be se csukják. Az ügye el van intézve.

Feláll, kihúzza magát. Ordít.

– Știi unde te duci? Tudod, hová mész? Secţia Pompieri Roman, a romani{2} tűzoltóosztagba.

Első pillanatban nem értem tisztán. Mi az, mit ordít úgy, mi van ebben? Az őrnagy háta mögött egy önkéntes káplár áll, szász fiú. Ismerem régebbről, az integet, az álla alá mutogat, és a fejét rázza nagy szomorúan. Int, hogy kijön.

Kint a folyosón gyorsan, hadarva meséli:

– Tudod, mi az? Hogy magyarázzam? Ördögsziget. A Regátban{3} csak katonai tűzoltóságok vannak. A moldvai, besszarábiai tűzoltólaktanyák hírhedtek, nem akarlak elkeseríteni, de lásd, hogy miről van szó. Ezek büntetőosztagok. Akinek valami ügye-baja van katonáékkal, azt odarakják, például Romanba. Láttam az írásaidat, a romani 4-es tüzérek büntetőosztagába mégy. Ha egy módod van rá – s bal keze hüvelyk- és mutatóujját sebesen összedörzsöli –, ha egy módod van rá, hát igyekezz elkerülni onnan.

Egy mellékajtón egyik útitársamat cipeli kifelé két baka, egy szamosújvári derék örmény fiú. Orrán, száján ömlik a vér. Egy manipuláns altiszt{4} megy át a folyosón. Kacag.

– Mi az? Kihallgatták az úrfit?

A folyosó tele van elkésett, lefogdosott újoncokkal, nagyrészt magyarok, szökni akartak.

A politikai „magyarbarát” és a magyar nóta

Délben egy-egy darab hideg puliszkát kapunk, s azzal megindul a menet ki az állomásra. Ott rostokolunk az embertelen hidegben estig. Estére megbarátkozunk, kis csoportok verődnek össze. Egy megyebeliek, szomszédfalusiak egymásra bukkannak. Az örmény, akit megvertek a délelőtt – kicsi, lelkes fekete emberke, Szabó Lukácsnak hívják –, szíjja a fogát, nézegeti a rojtosodó felhőket.

– Szomorú bevonulás ez, fiúk.

Hát bizony szomorú bevonulás volt! Egyikünk se tudott semmi bizonyosat, hogy lesz, mint lesz. Én tudtam, hogy Moldvába megyek, Romanba, a többi csak azt tudta, hogy valahová be mélyen az Ókirályságba, Moldvába, Besszarábiába.{5} Írásaink a kísérő hadnagynál voltak, egy fiatal, nagyhangú, kis legénynél, ki már Temesvárról hozott, s minden állomáson beszedte a maga pálinkaporcióját.

Sötét este lett, mikor beszállást parancsoltak. Négy fűtetlen, ajtótlan marhavagont kapcsoltak a bukaresti személyvonat után, azokba kapaszkodunk.

Persze mindenkinek kijött valakije, ismerőse, rokona, jóbarátja, az utasok is kíváncsiak, ezeket nem engedik a közelünkbe az őrök.

A vonatunk kifut a kolozsvári állomásról. Átmegyünk a repülőhíd{6} alatt, majd elmaradnak a hajdani Árpád, Lehel és Szent László utcák, amelyek sarkán most messze fehérlő táblák hirdetik Horea, Cloșca és más negyvennyolcas{7} rablóvezérek nevét.

A vagonban csak magyarok vannak, összehúzódnak. Mindenki a másik előtt szégyelli, hát nem könnyezik senki. Csend van.

Egyszerre elrikkantja magát Szabó Lukács.

– Fiúk, a Jehováját, danoljunk egyet, ne gondolják ezek, hogy hát olyan nagyon el vagyunk ereszkedve.

Rákezdi kettő, három…

Három ablakos ház, három ablakos ház…

Mind a három fehérre van meszelve…

Négyen-öten utánuk indulnak, s mire a gyárakat elhagyjuk, fújja az egész vagon.

Így jutunk el Aranyosgyéresig, ahol jó fél órát áll a vonatunk. Az őrök leugrálnak, elállják az ajtókat.

A hadnagy is előkerül, elsétál előttünk.

Továbbmegy. Visszasétál. Egy első osztályú fülkéből nagybundás, cvikkeres fiatalember száll ki. Jól ismerem. Trifu Vazul dr., Lupu doktornak, a parasztpárt vezérének akkori titkára s elismert „magyarbarát”, akit állítólag „üldöztek” (?) is emiatt. Összetalálkoznak. Nagy öröm. Kézrángatás, ölelkezés. Továbbsétálnak, a hadnagy és a „magyarbarát” Trifu Vazul.

Énekelünk. Keservesen. Csak azért is.

A hadnagy s a titkár visszafordulnak, Trifu ránk mutat, élénken magyaráz valamit, a hadnagy odaint egy bakát. A baka az öklét rázva vágtat vissza.

Ţineţi gura… Fogjátok be a pofátokat, az anyád erre meg amarra!…

Csend lesz. A „magyarbarát” Trifu Vazul látható közbenjárására elhallgat a magyar nóta.

A vonat elindul a hófehér aranyosi síkon, s négy vagon magyar fiú csikorgó fogakkal, didergő némasággal rohan tovább az idegenné vált szülőföldön…

II.

Szabó Lukács szökése

Aranyosgyéresen hát elhallgatott a magyar nóta. Zökkenünk egyet-kettőt, az őrök felkapaszkodnak, indulás. Egymásra bámulunk a csontot hasogatóan hideg félhomályban. Jól kezdődik megint; „fogd be a szád”-dal. Hiszen még itthon vagyunk. Mi lesz majd odaát?

Kevés szó esik. Megbújnak a fiúk egymáshoz, ki ahogy tud, háttal, vállal, melegítjük egymást, mint a barmok a viharban.

Csak a vézna, lelkes szemű Szabó Lukács nem nyugszik, pedig a fél szeme be van dagadva, még a délelőtti „kihallgatástól”.

– Kolléga úr – súgja át –, illetve szervusz – mosolyog szomorúan –, gondolom, én vagyok az idősebb… vajon szól-e ez… mármint az őr… ha rágyújtunk?

– Hát bizony meg kellene próbálni.

Szabó odatolakszik az őrhöz. Morcos regáti legény; egycsillagos – fruntás{8} –, hát sokat ad magára. Szabó kiveszi a tárcáját, odakínálja.

– Poftiţi, domnule... tessék, uram.

A fruntás egy barátságos mosolyt eresztett meg, a tárcát egész tartalmával együtt természetes mozdulattal átvette, és zsebre vágta.

– Știi românește – tudsz románul?

– Tudok – mondja Lukács.

– Hát cigaretta az is jó, hallod... hanem pénz jobb... érted? Pénzzel mindent lehet.

Ormótlan kesztyűbe bújtatott tenyerével titokzatosan mutatott körül a nyitott ajtó előtt visszafelé vágtató hófehér mezőkön.

– Állomás jön... Vonat lassít... hó puha... Gligor Moldován e sărac, foarte sărac... Moldován Gligor szegény ember... nagyon szegény... ezer lej egy iramodás... ha észre is veszlek, hideg van, kezem fagyos... golyó eltéved. Egy golyó eltéved, két golyó eltéved... mind eltéved... gata... kész.

Négyen-öten hallottuk a Moldován Gligor előadását. Szabó Lukácsban megint ágaskodik valami.

– Ezerkétszáz lejem van, én megpróbálom.

Nem tudjuk lebeszélni, próbáljuk, disputálunk vele, hogy nem ér az semmit, holnap megint lefogják, ha nem holnap, holnapután, még nagyobb baj lesz belőle, nem, nem és nem. Ő szökik.

– Domnule hallja... nyolcszáz lejt adok, se többet, se kevesebbet.

Moldován Gligor szinte komikus pátosszal emeli ég felé a tenyerét.

– Nem lehet, domnișorule… úrficskám, igazán nem lehet. A hadnagy úrnak egyedül ötszáz lej, öt cimborának húsz-húsz, marad nekem négyszáz. Nem lehet na, taxa, taxa{9}. Vittem én már transzportot nehezebbet is... de nem lehet, hát nem lehet...

Végre is abban maradtak, hogy Madéfalva felé, valamelyik őrháznál, Szabó Lukács megugrik. Meg is tette. Bár ne tette volna, szegény. Később nagyon ráfizetett a rövid szabadságra.

A Vakparádé

Simán ment minden, éppen csak annyi zajjal, amennyi szükséges. Itt-ott vesztegeltünk ugyan, s már félős volt, hogy fényes nappal érünk Madéfalvára – amit Szabón kívül mindnyájan kívántunk, éppen az ő érdekében –, s az őr, nem tudtuk még, miért, ragaszkodott Madéfalvához.

Négy óra tájban egy kis állomáson leszállott Moldován, majd visszajött, elvette a pénzt, megint elment, s megint visszajött. Megállott az ajtó előtt, olyan pózban, ahogy a foglyot őrző szuronyos bakát a romantikus festők ábrázolják. A többi hat baka is kiállott, s egyszerre csak megjelent a hadnagy.

Végigment a vagonok előtt, s minden baka kemény szolgálati hangon leadta a jelentést.

– Să trăiţi domnu’ sublocotenent... hadnagy úrnak alássan jelentem, minden rendben van.

A személyvonat egy-két éber utasa leszállott a szenzációra, egy tüzér kapitány is előkerült valahonnan, az is végignézte a jelenetet, s Szabó Lukács kicsit sápadtan mosolygott.

– Ezt a komédiát már miattam rendezik. Ezer lej a belépődíj, a Jehováját... három páholyban ülhetnék ezért a kolozsvári színházban, nem itt egy ajtótlan marhavagonban.

A vakparádé lezajlott, s tovább mentünk.

Az őr odaintette Szabót. Megszorította a kezemet elmenőben.

– Te, ha ezek a kutyák... ha becsapna... ha mégis találna hát...

A vonat lassított, egy éles füttyel.

– Haide, haide... gyerünk – türelmetlenkedett az őr, és ahogy Szabó Lukács odament, súgott a fülébe valamit, azután áthúzódott a másik ajtóhoz. Mindenki tudta, hogy mi fog történni.

Szabó Lukács leguggolt az ajtóban... egy pillanat, s eltűnt. Csend. Egy őrház lámpája bevilágít, sárgán végigtáncol a halottfehér arcokon... összeszorított fogak... Az őr megfordul, körülnéz... ordít... Dezertare! Szökés... fegyvert... lő... még egyet... az első vagonokból golyózápor... A vonat megáll... a hadnagy odaugrik... mi az... hol történt... mi történt...? Az utasok körülveszik a vagonokat... Két baka szorítja vissza őket. Moldován jelentést tesz.

– Hadnagy úrnak így amúgy, amúgy meg emígy... megszökött.

Abban a pillanatban olyan pofont kap Moldován Gligor, csak úgy a dekórum kedvéért, hogy kevésbé edzett embernél villámcsapásnak is beillene. Meg se moccan. Úgy látszik, az is benne van az ötszáz lejes taxában.

Jég alatt álmodik a Tatros pataka

Nehezen ébred a nap, februárban, a csíki havasok között. Az égnek emelkedő sziklafalak ágyában kékesbe játszik a hó. Sötét kékesbe. Virrad. Villódzik a hó – így mondják –, felcsillog egy-egy csillagocska benne itt-ott, mint a karácsonyfadísz a gyertyák fényében. Színt vált... világoskéket játszik, ha soká, merőn nézi az ember, s belevesz a szem, míg fehér lesz. Vakító fehér. Gyimesbükköt elhagytuk. A határ! Volt... Palancához közeledünk, ez az oláh határ. Volt...

A sarokban elereszkedve, összegémberedve fekszik egy gyerek. Szőke, fehérarcú, gyűrött, piszkos, régen nem láthatott mosdót, ki tudja, honnan hozzák, még jóformán nem is beszélt egyikünkkel se. De az arca sima, még alig ütközik benne pihe. Bartha Lacinak hívják, s háromszéki. Elaludt. A többiek betakarták így-úgy a testükkel. Olyan vékony, olyan fehér, szinte tejszaga van. Amíg ébren volt, tartotta magát keményen. Most, hogy elaludt, hát csak elsírta magát... álmában. Valamit motyog, s a könnyei csorognak végig az arcán.

...Lassan megy... megy a vonat. Át a határon... a Gyimesi-szoroson...

Egy keménykötésű, bikanyakú legény odaguggol hirtelen... eltakarja a hátával Bartha Laci könnyeit.

– Nehogy ez a, ez a móc itten... még meglátja...

Megy a vonat csendesen. Most már igazán nem vagyunk otthon... ezek már idegen hegyek... ez már a másik oldal... Csak a Tatros pataka jött velünk, az folyik még valahol a jég alatt... folyik... csendesen... nem tud befagyni egészen, mert gyors folyása van... sziklagöröngyös, meredek, nagy, nehéz utakhoz szokott a Tatros... úgy robbant ki a csíki hegyekből... nem fagyhat be egészen... folyik csendesen a jég alatt s a nyarat várja, amelyik az Idők kezdete óta mindig megjött, soha meg nem csalta. Egyszer korábban, másszor későbben… De megjött!

{1} Redut: Palais de la Redoute, a kolozsvári „Vigadó”

{2} Románvásár, románul Roman, kisváros Moldvában (nem összetévesztendő a mai Moldáviával) a Szeret és a Moldva folyók találkozásánál.

{3} Regát, más néven Ókirályság. A Kárpátokon túl elhelyezkedő történelmi régiók, Moldva, Havasalföld és Dobrudzsa erdélyi magyarok által használt gyűjtőneve.

{4} gazdasági ügyeket kezelő tiszt

{5} Besszarábia (ma jórészt megegyezik a Moldovai Köztársasággal) a történelmi Moldva keleti része, 1918 és 1940 között a Román Királysághoz tartozott.

{6} vasúti gyalogfelüljáró

{7} Horea és Cloșca az 1784-es (!) erdélyi román parasztfelkelés vezetői.

{8} őrvezető

{9} díj, jutalék