ELISE KOVA

MÁGIÁVAL EGYESÜLVE

DUET

with the

SIREN DUKE

DUETT A SZIRÉNHERCEGGEL

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Negyvenhat

Negyvenhét

Negyvennyolc

Negyvenkilenc

Ötven

Ötvenegy

Ötvenkettő

Ötvenhárom

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Mindenkinek, aki már végképp

lemondott a boldogságról,

és mégis megtalálta,

amikor már nem is számított rá.

Kedves Olvasó!

ÍRÓKÉNT NAGYON JÓL TUDOM, HOGY NEM MINDEN KÖNYVEM FOG MINDENKINEK TETSZENI. Ez néha csupán ízlés kérdése. Bizonyos könyvekben olyan gondolatok, témák vagy jelenetek szerepelnek, amelyek egyes olvasókat jobban felkavarnak, mint másokat.

Ezért szeretnék külön kiemelni valamit, hogy figyelmeztesselek: ez a könyv egy olyan fiatal nő történetéről szól, aki egy bántalmazó házasságból megszökve találja meg önmagát és az újabb esélyt a szerelemre. A regényben olyan érzékeny témák is szerepelnek, mint például az érzelmi trauma, az emlékkiesések, valamint olyan sérülések, amelyeket olyan emberek okozhatnak nekünk, akiknek a hibáira vakok vagyunk. Ezek a motívumok ugyan nincsenek túl részletesen taglalva a regényben, mivel hű akartam maradni Victoria történetéhez, de azért említésre kerülnek.

Bár abban reménykedem, hogy élvezettel olvasod, fontosnak tartom, hogy a lelki békéd is megmaradjon. És mindenekelőtt azt remélem, kedves olvasó, hogy biztonságban tudhatod magad, és boldog vagy.

Elise Kova

Prológus

A TENGER FEL FOG FALNI, HA ERRE LEHETŐSÉGET KAP. Amennyiben nem a hullámok és az áramlatok vagy a hegyes fogú halak ragadnak el, akkor azok a démonok és szörnyetegek fognak, amelyek a víz legmélyén kísértenek. És ha ők sem, ha még ennél is balszerencsésebb leszek, akkor a világ legrettegettebb teremtményei végeznek velem: a szirének – akik édes rekviemet énekelnek majd nekem, miközben lehúznak az óceán mélyére.

Ahogy kilépek a hideg, sötét éjszakába, azonnal végigfut rajtam a libabőr. A hold a tintafekete tengerből kel fel. A köd és a sós vízpermet elhomályosítja a ragyogó égitestet, és elmosódott, hullámzó fénysávokká változtatja.

A haragos hullámok rendíthetetlenül ostromolják annak a kis szigetnek a parti szikláit, amelyet egykor az otthonomnak tartottam. Időközben azonban rájöttem, hogy mindig is a börtönöm volt. Az óceán tajtékzik és zúg, habos nyelvével a partot nyaldossa. Arra a pillanatra vár, amikor minden olyan életet elnyelhet, ami vakmerően szembeszegül a dagályával.

Gyorsan és magabiztosan haladok előre a sziklákon. Évek óta gyűjtögetek ezekben a kis vízgyűjtőkben. Nagyon sokszor végigmentem már ezen az úton, mint egy ketrecbe zárt vadállat, aki nyughatatlanul járkál fel-alá. De most, miközben a világítótorony hátsó része felé tartok, egy csónak vár rám.

Ma este én leszek az, aki elmegy innen.

A kis dereglye vénségesen vén, de erős. Ez jelenti az egyetlen kapcsolatunkat a szárazfölddel, úgyhogy Charles ügyel arra, hogy mindig karban legyen tartva. Én még csak egyszer ültem benne – amikor Charles két évvel ezelőtt idehozott.

Kinyújtom az egyik kezemet, és könnyedén végighúzom a deszkákon reszkető ujjaimat. Azonnal hátrapillantok. Mintha Charles valahogy megérezhetné, hogy megszegtem a szabályait, és egyszer csak felbukkanhatna a semmiből. De a part továbbra is kihalt, úgyhogy a tekintetem a komor világítótoronyra siklik. Néhány apró, sötét ablak bámul vissza rám az oldaláról. Önkéntelenül is a hálószobánkéra téved a pillantásom – a volt hálószobánkéra.

A vacsora közbeni veszekedésünk után Charles pontosan tudni fogja, hová mentem, de most nem lesz képes utánam jönni. Ahhoz fel kell hívnia magára egy másik hajó figyelmét. Azok ritkán közelítik meg ennyire a Szürke-szorost, de végül ide fog tévedni valaki. Charles túl fogja élni a dolgot, de én addigra már messze járok, túl a látóhatáron, elérhetetlen távolságban. Mozgásban maradok. Rendezem a függőben lévő ügyeimet. Nélküle is megtalálom az utamat. Tudom, hogy képes leszek rá.

Muszáj.

Az ujjaim kifehérednek a kezemben szorongatott kosár fülén. A benne lévő tartalékaim halkan összekoccannak. Csak szánalmas maradékokat tudtam suttyomban elrejteni magamnak, miközben a szökést terveztem – nagyjából annyit, hogy három hétig kitartson, amíg eljutok a szüleimhez és a húgomhoz, ha gondosan beosztom. A gondolat, hogy a családom szemébe kell néznem, teljesen megbénít. Mit fogok nekik mondani? Mit fognak gondolni rólam azok után, amit tettem – amit éppen teszek? Jó ötlet egyáltalán hozzájuk menekülnöm?

Ha tényleg el akarok szökni innen ma éjjel, akkor tovább kell mennem. De csak állok egy helyben, és a világítótorony komótosan forgó fényét bámulom. Miközben azon gondolkozom, mit is mondok majd a családomnak, Charles szavai jutnak eszembe:

„Már rég a tengerbe öltem volna magam, ha te nem lennél, Lizzie. Te vagy az én világítótornyom. A vigaszom az éjszakában, a tudat, hogy te mindig itt leszel, hogy együtt szembeszálljunk a szirénekkel. Te erre születtél. Soha nem tudnálak elengedni.”

Annak ellenére is tisztán hallom a fogadkozását, hogy be van tömve a fülem vattával. Olyan erővel rezgeti a mellkasomat, hogy belesajdulnak a csontjaim. De mély levegőt veszek, és összeszedem magam.

Már nem fordulhatok vissza. Meghoztam a döntésemet. Két évet adtam Charlesnak. Mindennel megpróbálkoztam, addig rimánkodtam, sírtam, győzködtem, amíg bele nem fáradtam a szavak megformálásába, és eközben végig abban reménykedtem, hogy a kapcsolatunk magától jobbra fordul. De ő újra és újra elhagyta a szigetet… olyan kalandok felé indulva, amiket nekem ígért, és itt hagyott engem. Egymagamban. És én mégis kitartottam mellette.

De azután… nagyjából két hónapja eljött az a nap.

Olyan vastag por borította a dolgozószobáját, hogy teljesen elfeketedtek tőle az ujjaim munka közben. Verejték gyöngyözött a nyakamon, de nem a fizikai megterheléstől, hanem a félelemtől. „Soha ne menj be a dolgozószobámba, Lizzie!” Charles mindig egyértelművé tette a szabályokat. De annyira elégedetlen volt a vacsorával, amit a távozása előtti estén készítettem neki. Egy kis takarításból nem lehet baj – legalábbis azt hittem.

A levelek a szék mellett lévő páncélszekrényben voltak, ő pedig a zárban hagyta a kulcsát. Még soha nem éreztem ilyen ellenállhatatlan kíváncsiságot. Egyetlen mozdulat, és az egész világ megfordult körülöttem, ahogy egyenként kivettem a papírokat, és visszarepültem az időben. Közben a szememet végigfuttattam a dátumokon és azokon az eseményeken, amelyekről évekkel korábban értesülnöm kellett volna attól a családtól, amellyel kapcsolatban Charles megesküdött, hogy kitagadott engem. Az összes levél kizárólag nekem volt megcímezve, Charles pedig ahelyett, hogy elégette volna az árulása bizonyítékait, perverz trófeaként őrizgette őket.

Úgyhogy nem érdekel, ha ezzel megszegem az eskümet. Ha nem tartom a szavamat. Ha kétes erkölcsű nővé válok. Vagy bármi hasonlót mondanak rólam. Ha az a boldogságom ára, hogy az egész világ elítél majd, akkor ezt az árat fogom megfizetni érte.

Elképesztő, milyen könnyen kioldódnak a csónakkötelek csomói! Charles szavai alapján azt hihetném, hogy az én törékeny kis ujjaim soha nem tudnák meglazítani őket. De most rájöttem, hogy végig nálam volt a zárkám kulcsa.

Berakom a kosarat a bárka orrába, és tolni kezdem a csónakot, de nem mozdul. A sarkamat kitámasztva ismét megpróbálkozom. A homok megcsúszik és felgyűrődik a talpam alatt.

Mozdulj már! Mozdulj! – könyörgök némán. Charles nem alszik túl mélyen, és már majdnem harminc perc eltelt, mióta óvatosan kibújtam mellőle az ágyból.

Mintha csak az én félelmem ébresztette volna fel, hirtelen fellobban egy gyertya a hálószobánk ablakában.

A pánik eszelős energiával tölt el, és minden erőmmel tolni kezdem a kis dereglyét. Gyenge izmaim pattanásig feszülnek. Mozdulj már! Ha most nem sikerül megszöknöm, akkor örökre itt ragadok, és Charles úgy fog kezelni, mint egy kalitkába zárt kismadarat. Arra kényszerít majd, hogy úgy tegyek, mintha az, amit iránta éreztem, igazi szerelem lett volna, nem csupán naiv rajongás.

Annyi minden vár még rám – ebben biztos vagyok. Nem létezhet, hogy ez minden. Könnyek csorognak a szememből, de újra nekifeszülök a csónaknak. A világítótorony alatt lévő hatalmas harang olyan hangosan kondul meg, hogy az egész sziget beleremeg. Ez az utolsó esélyem, mielőtt Charles elkapna, és amíg a szirének éneke ideiglenesen szünetel. Told, Lizzie!

Most először tapasztalom ezt életemben, de mintha még a tenger is az én oldalamon állna.

Megérkezik a dagály, és bekúszik a kis bárka teste alá. Az ellenállás alábbhagy, majd teljesen megszűnik, és a csónak elszakad a parttól.

Miközben a bokámig emelkedő, sötét vizet bámulom, a félelem újult erővel szorítja össze a torkomat. Térdig bele kell gázolnom, hogy be tudjak ülni a csónakba. Milyen mélyen lehetnek a szirének, a szörnyetegeik és a démonjaik? Mennyire gyorsan térnek magukhoz a harangszó után? Ezeket tudnom kellene. Az ember azt hinné, hogy egy világítótorony őrének a feleségeként már régen tudom.

De soha nem léphettem be Charles dolgozószobájába…

Hátrapillantok a vállam felett. Charles éppen kihajol az ablakon, és elkerekedett szemmel, dühösen összehúzott szemöldökkel bámul.

– Mi a fenét képzelsz magadról? Azonnal gyere vissza! – utasít mérgesen, inkább a kezével, mint a szájával. Bárki, aki a tenger közelében él, tud kézzel jelelni, hogy a fülében hagyhassa a vattát.

Belekapaszkodom mindabba, ami megmaradt abból a bátor, fiatal nőből, aki egykor voltam, és belegázolok a vízbe, majd beugrom a csónakba. Charles eltűnt az ablakból – hogy utánam rohanjon.

A tenger, ami egy röpke pillanat erejéig a barátom volt, időközben ismét az ellenségemmé vált. Meg kell küzdenem a hullámokkal, amelyek vissza akarnak sodorni a világítótorony felől rohanó férfihoz. Evezni kezdek, a fanyél felhorzsolja a bőrt a tenyeremen. Eléggé elkényelmesedtem az itt töltött két évem alatt. Eltűntek azok a bőrkeményedések, amiket munka közben szereztem, amikor apámnak segítettem a ház körül. Ahogy az izmaim is, amiket anyám ládáinak és csomagjainak az emelgetése okozott. Még soha nem éreztem magam ilyen gyengének, és… ha sikerül elmenekülnöm Charlestól, soha többé nem is leszek hajlandó ennyire gyengévé válni.

– Lizzie! – tátogja a becenevet, amit ő adott nekem. Még az is lehet, hogy kiabál. A part felé rohan, amit én már elhagytam. – Gyere vissza! – Rám szegezi a mutatóujját, majd a mellkasára szorítja a kezét, végigsimítja a törzsét, és a földre mutat. Gesztikulál egy kicsit, amit azzal zár le, hogy a nyakán végighúzza az ujjait. – Meg fogod ölni magad!

Az elmúlt években egyszer sem tanúsított ennyi törődést irántam. Csak addig kellettem neki, amíg olyasvalaki voltam, akit megmenthetett – egy fiatal nő a faluvégről, aki úgy nézett rá, mint egy istenre. Nem engem szeret. Engem soha nem is szeretett. Azt szereti bennem, hogy szükségem van rá. Hogy fontos nekem. A tudatot szereti, hogy én mindig kéznél vagyok neki, és azzá válok, aminek látni akar. Hogy minden egyes alkalommal itt maradok, ezen a sziklán, amikor elmegy, és minden egyes alkalommal itt várom, amikor hazatér.

– Elmegyek. Nem tudod megakadályozni! – mondom neki, elengedve az evezőt, majd elhúzom a kezem a mellkasomtól, és gyorsan megbillegtetem az ujjaimat. Azután ismét evezni kezdek. Egyre könnyebben halad a csónak. Kezdem elhagyni az áramlatot, ami visszahúz Charleshoz.

– És hova akarsz menni? Ki fogadna be? Nélkülem egy napig sem maradsz életben! – gesztikulál hevesen. – Neked szükséged van rám!

Szükségem van rá? Nekem van szükségem rá?

– Nekem soha nem volt szükségem rád! – Csak… különlegesnek éreztem magam mellette. Fontosnak. Vonzónak. Mindannak, amire egy olyan fiatal nő vágyhatott, aki soha nem érezhette magát értékesnek. De semmire nem volt szükségem ezekből. Charles nélkül is jól megvoltam. Apám megtanított vadászni, főzni és háztartást vezetni. Anyám pedig kereskedni, vagyis ügyesen kezelni a számokat és az alkuhelyzeteket. Charles viszont… Ő csak hallgatásra és alázatra tanított. – Neked volt szükséged rám!

– Miért lenne egy olyan tehetős embernek, mint én, szüksége egy olyan nőre, mint amilyen te vagy? Te egy isten háta mögötti kalyibában éltél előttem! – kiáltja, ismét rám szegezve az ujját. – Egy senki voltál. Én emeltelek fel a porból, és ültettelek bele a kényelembe és a jólétbe. Minden reggel és este térden állva kellene hálaimát rebegned ezért! Te viszont csak a türelmemet teszed újra és újra próbára a tiszteletlenségeddel!

– Hazudtál nekem! – üvöltöm vissza a számmal, és a kezemmel gesztikulálok. A hangom elcsuklik a fájdalomtól, amit inkább érzek, mint hallok. Égni kezd a torkom a többévnyi tétlenség után. – Azt mondtad nekem, hogy nem szeretett a családom! Hogy kitagadtak engem!

A családom mindig is szeretett. Még akkor is, ha az a tucatnyi levél, amit Charles kezébe nyomtam, hogy adja fel őket, egy páncéldobozban végezte. Ők továbbra is írtak nekem, amiből tudom, hogy a jövőben is szeretni fognak, még akkor is, ha megszegem az eskümet.

– Mert így volt! – Charles arca olyan skarlátvörössé válik, mint a naplemente utolsó sugara a látóhatáron. Úgy repked a keze, mint két dühös darázs, amelyek szavakkal próbálnak megcsípni. Ahogy felfogom, mit jelel, égni kezd a szemem. – Te egy szomorú, magányos, szánalomra méltó gyerek vagy! Minden egyes alkalommal megkönnyebbülök, amikor elhagyhatom ezt a szigetet, és megszabadulhatok tőled! A családod sem szeret téged! Hogy is szerethetnének? Ki lenne képes szeretni téged ezen a világon?!

A szavai pofonként csattannak az arcomon, és szúrni kezdik a szememet. Charles olyan sokszor elmondta már nekem ugyanezt, hogy előre tudom, mit fog jelelni, még mielőtt megmozdulnának az ujjai. Megannyi tüske a bőröm alá, melyek ideszegeznek. Olyan stabilan fogva tartanak, hogy csak úgy tudok elmenekülni, ha a véremmel fizetek érte. Ha ma éjjel itt hagyok magamból egy darabot, hogy meghaljon…

Továbbra is evezni próbálok, de lassan elernyed a tenyerem az evezők nyelén. Charles szavai kötéllé fonódnak, amely megpróbál visszarántani. Az egyik oldalról ő húz – a szárazföld felől a szabadság lehetősége hívogat.

Két tűz között érzem magam: aközött, amiről tudom, hogy akarom, és a gondolatok között, amikkel ő tömte tele a fejem.

De mi van, ha… igaza van? – suttogja az elmém mélyéről a tizennyolc éves énem, aki hozzáment.

A következő pillanatban olyan tisztán látom magam előtt azokat a leveleket, mintha még mindig a kezemben tartanám őket.

Charles szemébe nézve elengedem a két evezőt, és felállok. Már nem az a kislány vagyok, akit ő annak idején megismert. Azt akarom, hogy éppolyan erősnek lásson, mint az alattam tomboló tengert, amitől annyira retteg. Azt akarom, végre beismerje, hogy nővé váltam. Még az sem érdekel, hogy csak megjátszom magam, miközben olyan vagyok belül, mint egy megrepedt ablaktábla, amit már csak a feszültség tart össze. Csak az érdekel, hogy Charlest meg tudjam győzni.

– Most én hagylak el, ahogyan te oly sokszor elhagytál engem, de én soha nem fogok visszajönni. Azokhoz megyek, akiknek tényleg fontos vagyok – jelelem neki lassan.

– És kik azok?

– A családom.

– Tényleg azt hiszed, hogy fontos vagy nekik? Ők fellélegeztek, amikor megszabadultak tőled! Csak én voltam itt neked!

– Ők írtak nekem!

– Te… – Charles mozdulatlanná merevedik, és akkorára tágul a szeme, mint a lassan felkelő hold. Olyan rút kifejezésbe torzulnak az arcvonásai, mintha a lelkével akarnának versenyre kelni. – Meg merészelted szegni a parancsomat, és bementél a dolgozószobámba?! Ne feledd: te az én tulajdonom vagy!

Megrázom a fejem.

– Nem! – Szinte csattog a fogam a félelemtől. Az ösztöneim azt súgják, hogy meg kellene hunyászkodnom. Minden erőmre szükségem van ahhoz, hogy állva tudjak maradni.

– Alelked az enyém. Esküvel adtad nekem, a menyegzőnk napján. Aláírtál egy szerződést. Nem hagyom, hogy megszegd, te semmirekellő szajha! Ebben a világítótoronyban fogod tölteni az életed hátralévő részét, alázatosan és engedelmesen!

Még mielőtt válaszolhatnék, egyszer csak váratlanul megrázkódik a csónak egy hullámtól. Megbillenek, és hiába próbálok leguggolni. Elveszítem az egyensúlyomat. Megfordul felettem az ég, és a hullámok közé zuhanok.

A víz jeges. Alig tudom időben kidugni a fejemet a felszínre ahhoz, hogy nagyot kortyoljak a levegőből. Ekkor egy újabb hullám csap le rám, ami letépi a fülvédőmet, és kimossa a vattát a fülemből.

– Charles! – sikítok fel, a számat használva a kezem helyett, mert az utóbbit túlságosan lefoglalja a feladat, hogy a víz felett tartson. A meleg kendőim és a kabátom teleszívják magukat vízzel, és le akarnak húzni a mélybe. – Charles! – nyújtom a kezem a part felé.

Ő elszörnyedve bámul. Hátratántorodik. Annak idején a családját a szeme előtt ragadta el a tenger. Vajon az ő szellemük is itt van most velem?

– Ne hagyj itt! Kérlek!

Charles még egy lépést hátrál, majd lassan megrázza a fejét. Már nem eleven embert lát bennem. A tengerbe estem, és a fülem is védtelen.

Charles számára meghaltam.

Rájövök, hogy semmi értelme várnom tőle bármit is, és miközben elfordulok tőle, egymást kergetik a gondolatok a fejemben. Választanom kell a csónak és a part között. A csónak felborult, de a dagály még mindig emelkedik. Arra jutok, hogy a part a biztosabb választás. Megpróbálok egy irányba úszni az árral, hogy kiérjek, mielőtt a szirének vagy a szörnyetegeik elkapnának.

De már késő. Túl sok idő telt el a harang kondulása óta. Már hallom a suttogást a szélben.

Azt a kísérteties zsoltárt, ami eleinte alig hallható, de egyre hangosabb. A dagálynál is nagyobb erővel áraszt el. A szemem akaratom ellenére lecsukódik, az izmaim elernyednek. Megkönnyebbülten, lágyan kifújom a levegőt, összhangban a dallammal. Az énektől azonnal enyhülnek a fájdalmaim – a testiek is, és a szívemből soha el nem múló, kínzó sajgás is.

A férfias, árnyalt basszus kifinomultabban bánik a hangokkal, mint bármelyik énekes, akit valaha is hallottam. A mély futamokból sugárzik a bánat és a reménytelen vágyakozás. Mintha az egész tengernek, az összes kihűlt, elveszett léleknek énekelne, akit lehúzott a mélység.

A széltől kicserepesedett ajkam mosolyra húzódik. Ez olyan szomorúan hangzik. Olyan megtörten.

Mintha az én lelkem énekelné.

A tempó megváltozik, lüktetni kezd. Hívogat.

Közeledik. A szemem mögött pulzál. Szinte vicsorgásba megy át, és egyszer csak mozgást érzékelek magam körül a vízben. Villanásnyi árnyakat.

Ebben a pillanatban megszilárdul a bokám körül a víz láthatatlan keze. Az áramlat lehúzza a lábamat. Nem sikoltok, nem sírok, csak levegő után kapok – mielőtt a fejem a hullámok alá merülne.

A víz zubogása tölti be a fülemet, az ének ritmusára dübörögve. Sajgó tüdővel megpróbálok még egyszer, utoljára feltörni a víz színére. Változatos textilek és színek kavarognak körülöttem, miközben letépem magamról a kendőket és a ruhadarabokat, amelyekbe bebugyoláltam magam, hogy könnyebben tudjak úszni. Nem halhatok meg így. Nem hiszem el, hogy ez minden, ami rám várt. Különösen most, amikor éppen összeszedtem magamban a bátorságot ahhoz, hogy ismét elevennek érezzem magam – hogy igazából, őszintén, szégyentelenül éljek, kerüljön bármibe is.

Kitartóan harcolok az áramlatok ellen, amelyek kísértetkezekkel húznak lefelé. Már reszket a testem a jéghidegtől. Szúr a tüdőm.

De nem az áramlatok ragadtak magukkal. Az árnyékok egy szörnyeteg alakjában kelnek életre – egy félig emberi, félig halszerű lényben, amelynek a beesett szeme opálos, és vaknak tűnik. A szája kicsit elnyílt. A fülei helyén uszonyok meredeznek, a porcuk az arcbőre alatt folytatódnak.

Egy pillanatra mozdulatlanná dermedek a döbbenettől.

A dal egyre gyorsabban lüktet. Az énekes hangja felerősödik. Meg nem tudnám mondani, hogy az előttem lebegő szirén hangja-e, vagy a másiké, aki éppen megjelenik. Vagy a harmadiké. Mindnyájan színtelenek és élettelenek. Mintha az élet és a halál közötti senki földjén lennének.