Copyright © 2026 by Renáta W. Müller

ISBN: 978-615-6306-25-8

Szerzői jogi nyilatkozat

A mű minden része szerzői jogvédelem alatt áll. A kiadó/szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül a könyv sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható, nem terjeszthető, nem tárolható visszakereshető rendszerben, és semmilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fénymásoló vagy egyéb módon – nem használható fel.

A mű engedély nélküli másolása, megosztása vagy terjesztése jogi következményeket

von maga után.

1.      FOXROWE

2. ÚJRA OTTHON

3. RAVENTON HALL

4. REDRIDGE

5. SUTTOGÓ FALAK

6. KÉT IRÁNY

8. A KÖZÖSSÉG HANGJA

9. KIMONDATLAN KÉRDÉSEK

10. VIHAR

11. AZ OLTÁR ÁRNYÉKÁBAN

12. NEMKÍVÁNATOS SZEMÉLY

13. RAIN DALA

14. BETOLAKODÓ

15. ÚJ OTTHON

16. VISZONTLÁTÁS

18. NAPLÓBEJEGYZÉSEK E. M.

19. LÁTOGATÓ

20. A BOTRÁNY

21. A LESELKEDŐ

22. A MÁZLISTA

23. MOCSKOS JÁTSZMA

24. BELSŐ DÉMON

25. VÁGYAK ÖRVÉNYÉBEN

26. ELŐÍTÉLETEK

27. TÖRÉSPONT

28. ELMOSÓDÓ HATÁROK

29. ÉBREDÉS

Renáta W. Müller

A hírhedt MONROE fiúk 1.

Regény

1. FOXROWE

Lincoln

AZT HITTÉK HALOTT VAGYOK, és talán valamennyien jobban jártunk volna, ha igazuk van.

Gondolataim még mindig a közjegyző szavai körül forognak, magam előtt látom a döbbent, hitetlenkedő képét, miután beállítottam az irodájába és felolvasta előttem apám végrendeletét. Senki nem számított rá, hogy visszatérek, én magam a legkevésbé.

Az eső apró, sűrű cseppekben veri az üveget, sár csapódik fel a szélvédőre. Itt semmi sem változott. A part menti sziklafal komoran mered az Atlanti-óceán felé, a hullámok tompa csapásokkal verődnek neki újra és újra, mintha évezredek óta ugyanazt a harcot vívnák.

Ujjammal csíkot húzok a taxi bepárásodott üvegén, hogy kilássak. A tenger ólomszínű, a horizontnál szinte eggyé olvad az éggel, ahol a felhők nehéz tömbjei elnyelik a fényt. Szél tépte mezőkön vágunk át, a domboldalba kapaszkodó kövek ismerősen merednek rám. Ennek a vidéknek mindig volt valami csontig hatoló szomorúsága, csak azt hiszem, régen még más szemmel láttam. Cornwall nem barátságtalan, hanem kegyetlenül őszinte.

Homlokom a párás üvegnek döntöm, kezemben még mindig a gyűrött gyászjelentést szorongatom, amikor a fekete taxi lelassít, majd megáll Foxrowe temetőkertjétől kétszáz yardnyira. Nem akartam egyenesen a bejáratnál kiszállni. Még nem állok készen arra, hogy egyszerre legyek a halott Charles Monroe fia és az a szellem, akit mindenki elveszettnek hitt.

Kikászálódom, és az eső ellenére innen inkább gyalog indulok tovább. Felhajtom a kabátom gallérját, kapucnimat a fejemre húzom, és zsebembe csúsztatom a kezem.

A tengerpermet, mint régi jó ismerős, most is ott kavarog a levegőben, hideg és sós, átjárja a bőrömet, miközben a sáros úton sántikálok a magaslat felé. Egyszerre otthonos és idegen a látvány. Voltak napok az életemben, amikor bármit megadtam volna érte, hogy újra lássam ezeket a sziklákat, a komor, sós szél tépte fenyőket, a mohás kerítéseket, meg a tenger felett lebegő sirályokat. Most mégis idegennek érzem magam, mintha a föld, ami után annyit vágytam, már nem fogadna vissza. Itt minden a réginek tűnik, de én nem vagyok már ugyanaz az ember, aki hét évvel ezelőtt elhagyta Redridge-t.

Megfeszül a torkom, ahogy meglátom a sírgödör körül gyülekező sötétruhás tömeget. Vagy százötven ember áll lehajtott fejjel, esernyőket tartva a fejük fölé. Nem számítottam rá, hogy ennyien megjelennek, pedig tudnom kellett volna. Errefelé a Monroe név többet jelent egy egyszerű családnévnél. Az őseim évszázadokon át birtokolták ezt a szélverte földdarabot, mintha maga az ég jelölte volna ki számukra. Régi család vagyunk, patinás múltúak – még akkor is, ha mára minden lassan széthullik körülöttünk. Beomlott szénbányák, elfeledett, tizenkilencedik századi gépházak. Egy letűnt világ maradványai. Képeslapra illő szőlőbirtok omladozó kúriával, alatta temetőnyi titokkal. Errefelé még mindig tisztelettel mondják ki a nevünket – csak mi tudjuk, mennyi vér és szenvedés tapad hozzá.

Bakancsom talpa alatt megroppan a kavics, amikor belépek a sírkertbe, de a tenger morajának lüktető háttérzaja elmossa a hangot. Senki nem néz rám. Megállok egy omladozó sírkő takarásában, tekintetem végigfut az embereken. Azután pillantásom megakad a tölgyfa koporsó fájának sötét erezetén, a feketével rávésett betűkön. Nézem, és próbálom elképzelni, hogy apám tényleg odabent fekszik. Megkísérlem kitalálni, mit érzek egyáltalán vele kapcsolatban. A hangja foszlányokban még bennem visszhangzik, de egyre halkabban. Néha már nehéz felidézni. Azt hiszem, egy részem még mindig azt várja, hogy megáll mögöttem egy pohár borral a kezében, és a vállamra támaszkodik. Arcán azzal a fáradt, de pimasz félmosollyal közli, ami annyira jellemző volt rá, hogy az egész csak egy elcseszett tréfa volt.

„Ugyan már, fiam, ne vedd olyan komolyan az életet!”

De apa nincs itt, és már sosem lesz.

A szüleimnek két fiuk volt, és mindkettőt elragadta tőlük az élet. Az öcsém halálával anyám nem csak a kisebbik fiát veszítette el, hanem saját magát is. Egyszerűen kiürült lélekben, mintha valaki lekapcsolta volna benne a fényt, és az a nő, akit addig ismertem, csendben eltűnt a némaságban. Ami maradt belőle, az csak egy árnyék: mozog, lélegzik, de az élete gyakorlatilag azon a napon véget ért, amikor Maxé is. Aztán én is eltűntem, és joggal hihették, hogy soha nem térek vissza élve, de még egy átkozott sírhely sem marad utánam. Az én bűnöm ez is? Én tettem tönkre végleg apám szívét? Ez vitte el a szívrohamig? Nem tudom, és már soha nem is fog kiderülni.

Erősebben támaszkodom a sírkőre, és egy pillanatra lehunyom a szemem. Éles fájdalom nyilall a jobb lábamba, a jól ismert, könyörtelen lüktetés, ami jó ideje már makacs kísérőm. Most mégsem bosszant, sőt, szinte hálás vagyok érte, mert azt remélem, elég lesz ahhoz, hogy elterelje a figyelmem mindarról, ami a fejemben kavarog. Fasza lenne, ha a testem elvinné a balhét a lelkem helyett, csakhogy nem működik. Hiába pulzál bennem, emlékeztet, a gondolataim akkor is konokul visszacsúsznak oda, ahová a legkevésbé szeretném.

Újra kinyitom a szemem, és meglátom a nagybátyámat, aki pont a velem ellentétes oldalon áll. Az elmúlt évek felette sem repültek el nyomtalanul, jócskán meghízott, a tokája szétterül a gallérja fölött, a hasán feszül a fekete kabát. Sosem volt sportos alkat, de mostanra úgy néz ki, mint egy öltönybe gyömöszölt whiskys hordó.

Az igazság az, hogy apám és a bátyja, Daniel Monroe, sosem voltak egy hullámhosszon, és a kapcsolatuk tele volt feszültséggel és hullámvölgyekkel.

Apa volt a lazább Monroe fiú, az, akit a környéken mindenki ismert, és aki mindenkit a nevén szólított. Könnyű volt kedvelni; a kékvérű ősök ellenére is közvetlen maradt, nem játszotta meg magát, nem emelt falat maga és mások közé. Az ajtaja mindig nyitva állt bárki előtt, és talán épp ezért nem volt soha egyenesben a pénzzel. Redridge rég nem hozott elég hasznot, ő pedig pocsék üzletember volt, aki szívesebben kóstolgatta a saját borát, mint hogy a könyvelés fölé görnyedjen.

Daniel bácsikám ezzel szemben szigorú, számító ember, aki mindent kézben akar tartani. Apám tökéletes ellentéte. Az idősebb fiú jogán – a régi szokásrend szerint – ő örökölte a birtok nagyobb, jobban termő földjeit, és vele együtt a családi kúriát, Raventon Hallt is. Ügyeit vaskalapos következetességgel intézte, legyen szó családról vagy üzletről, érzelmek helyett mindig a kontrollra épített. Talán pont emiatt a vállalkozásaiban jóval sikeresebbnek bizonyult, mint apám, aki a pénzt mindig könnyebben engedte ki a kezéből, mint ahogy megszerezte. Kettejük közül mégis a nagybátyám az, aki még életben van, apám pedig alulról szagolja az ibolyát, pedig pár évvel fiatalabb volt a testvérénél.

A bácsikám széles válla mögül kivillan egy ismerős arcél. Először csak félprofil, egy mozdulat a makulátlanra vasalt zakó ujja mögött, aztán összeáll a kép: Colton az. Szemet szúr, mennyit változott az évek alatt. Túlnőtt az apján, de még mindig az a jóképű, könnyed magabiztosság sugárzik róla, amire emlékszem. Tagadhatatlanul megérkezett a férfikorba, mégis, ahogy ránézek, ugyanazt a kölyköt látom, akivel az egész gyerekkoromat töltöttem. Ott van benne az a könnyed fölény, az ösztönös magabiztosság, amivel mindig is végigsétált az életen, mintha az eltelt idő csak csiszolt volna rajta, de nem vett el tőle semmit.

Most jövök csak rá, mennyire fájón éles a kontraszt köztünk: ő olyan, akit az élet megkímélt, miközben engem ugyanaz az idő könyörtelenül darabokra szedett. Mázlista. A haja a legújabb divat szerint van vágva, a zakója szabásáról ordít, hogy nem Foxrowe-ben vásárolta. A cipője még ebben a mocsokban is tisztábbnak látszik, mint az én egész múltam, pedig volt idő, amikor mindketten fekete bakancsban tapostuk a sarat. Coltonból, az én nyeszlett kis unokatesómból férfi lett… vagy legalábbis nagyon meggyőzően hozza azt a szerepet.

Tekintetem tovább siklik Eliza néném fekete fátyol mögé rejtett arcára, aki szálfaegyenes derékkal feszít a sírgödör mellett. Összeszorítja a száját, de a könnyeit – ha vannak neki –, megtartja magának. Úristen, hány éves lehet már az öreglány? Nyolcvan körül járhat, vagy azon is túl, de senki sem meri megkérdezni tőle. Mindig is bírtam a csípős nyelvű nénit, aki úgy kering Raventon Hall falai között, mint egy makacs kísértet. Ha valaki, hát ő tudja, hol vannak a családi csontvázak elásva – és néha oda is szúr egyet a lapáttal. Szerintem a halál is inkább elkerüli, mert Eliza mamát még az ördög sem vállalná be hosszú távra.

Maisie belekarol a nénibe, és kettejük fölé tart egy ernyőt. Ha még emlékeznék rá, hogyan kell mosolyogni, most megtenném az unokatestvérem kedvéért. Szőkésbarna tincsei fekete kendő alól csúsznak a vállára, az alakját szinte elnyeli a szürke kabát. Az arcán valódi, szűretlen szomorúság ül; ő nem azok közé tartozik, akik eljátsszák az érzelmeket. Maisie, akit mindenki szeret… és akit mindenki kihasznál. Leginkább a saját családja. Nem az a lány, aki a szépségével vihart kavar, az ő ereje belülről jön, tartásban, hűségben, lojalitásban. Azon gondolkodom, vajon férjhez ment, mióta utoljára találkoztunk, vagy még mindig otthon lakik, a nénit ápolja, és a bácsikám hangulatához igazítja a napjait?

Ahogy sápadt arcát figyelem, egy régi emlék tolakszik elő a gyerekkorunkból.

Nyolcéves voltam, Colton egy évvel fiatalabb, Maisie már tizenegy. Ismét a domb mögötti sziklafalnál csatangoltunk, pedig nem egyszer megtiltották, hogy odamenjünk. A part azon a részen meredek és omladékos, veszélyes minden lépésnél – mi meg persze pontosan ezért kötöttünk ki megint ott.

Maisie már az elején sejtette, hogy ebből baj lesz, szólt is, de már akkor sem hallgattam rá. Bátorságpróbaként tekintettem a kalandra, nem volt olyan isten, aki megállíthatott volna. Én mentem elöl, ő pedig a kételyei ellenére követett. Colton kicsit lemaradva bóklászott mögöttünk, bizonytalanul, mintha csak fél lábbal lenne benne a balhéban, de azért kimaradni sem akar. Mezítláb másztunk, mert cipőben nem lehetett rendesen kapaszkodni. A kövek alatt puha, vörös föld volt, amely besüppedt a talpunk alatt, lent pedig egy patak csörgedezett, egészen a régi bánya bejáratáig, amit már akkor is vasráccsal zártak le.

– Szerinted tényleg szellemek laknak benne? – kérdezte Maisie, amikor ketten együtt félretoltuk a lejáratról a vasrácsot. Olyan természetességgel beszélt a szellemekről, mintha a családtagjai volnának.

– Inkább patkányok meg vakondok – vontam vállat.

– Colton azt mondta, ha bemegyünk, megharap a bánya istene.

– Colton egy beszari seggfej – vágtam rá, és ő nevetett. Hangosan, felszabadultan.

A nyílás túl szűk volt, a rozsdás rácsot nem tudtuk annyira félretolni, hogy rendesen leereszkedjünk rajta. Félig csúszva, félig kapaszkodva préseltük be magunkat. Először én, utánam Maisie. Ha most mély levegőt veszek, szinte még mindig érzem a hideg föld és az állott víz nehéz szagát, ahogy arcon csap. Mialatt egyre lejjebb jutottunk, a sötétség sűrűsödött körülöttünk, majd hirtelen megcsúszott a talpam egy meglazult lépcsőfokon. Zuhantam lefelé, és csak azt hallottam, hogy valaki sikít felettem. A következő másodpercben hideg vízbe csobbantam, utána pedig Maisie toccsant közvetlen mellém. Ő nem esett le, hanem gondolkodás nélkül utánam ugrott, nem tudva, hogy mi várja odalent. Ilyen egy igazi haver. A víz nem volt mély, inkább sűrű és iszapos, alig ért feljebb a derekamnál.

– Maisie! – kiáltottam.

– Itt vagyok – köhögve felelt. – Te jól vagy?

A mennyezet alacsony volt és a levegő fülledt, minden szavunk visszhangzott. Nem láttunk sokat a sötétben, de összekapaszkodtunk, és a rozsdás vaslétrába csimpaszkodva megpróbáltuk felhúzni magunkat a feljárat felé. A kezeinket véresre vágta a rozsda, a térdünk felhorzsolódott, a ruhánk átázottan tapadt a testünkre, és rohadtul lassan haladunk felfelé.

Fent a felszínen a rács mögött Colton toporgott, és olyan képet vágott, mint aki vagy rögtön hányni fog, vagy elsírja magát.

– Mi történt, mi a francot csináltatok?! Azt hittem, meghaltatok. Apa nagyon, de nagyon el fog verni ezért.

Maisie-vel egymásra néztünk, még mindig lihegve és mocskosan, és mind a ketten ugyanarra gondoltunk. Elkaptam Colton pólóját, magam felé rántottam, és fenyegetően néztem rá.

– Nem mondhatod el senkinek mi történt, különben éjszaka eljön érted a bánya szelleme és magával visz – próbáltam megfenyegetni.

De Colton jobban fosott az apjától, mint bármiféle ősrégi bányaszellemtől. Elég volt, ha Daniel Monroe csúnyán nézett rá, és ő máris dalolt, mint a pacsirta. A szakadt ruháink és a vérző sebeink miatt egyébként sem tarthattuk volna titokban, hol jártunk.

– Tudtam, hogy hülyeség volt, nem lett volna szabad lemászni – mondta Maisie.

– Mégis utánam jöttél – feleltem, és láttam, hogy a szája sarkában mosoly bujkál.

Hiába kaptunk aznap este odahaza mindketten, Maisie nem árulta el, hogy az egész az én ötletem volt. Nem köpött be. Ő nem. Colton már más tészta volt, de az akkor nem számított. Ott, abban a pillanatban értettem meg, milyen egy igazi társ, egy testvér, aki nem árul el semmilyen körülmények között.

A temető csendjét és a pap egyhangú, tompán hömpölygő szavait hirtelen robbanásszerű zaj tépi szét. Egy márványdarab zuhan a földre, a csörömpölése végigvisszhangzik a sírkövek dermedt sorain. Összerándulok, ösztönösen hátraugrom. Mire az agyam felfogja a zaj ésszerű magyarázatát, a testem már reagált, és helyettem döntött… bennszorul a levegő a mellkasomban. Szívverésem a duplájára lódul, izzadtság csorog végig a tarkómon. A világ elmosódik, a körvonalak szétesnek, és a következő pillanatban már nem a temetőben állok, hanem visszazuhanok a cellába.

Az orromat elárasztja a falakból szivárgó dohos, penészes szag, keveredve a sivatag perzselő forróságával. Hiába kapkodok levegő után, csak fulladozom. Kulcs csörög a zárban. Valahonnan távolról katonai léptek közelednek, majd egy bot hideg, szabályos koppanása ver visszhangot a vasrácson. Minden lélegzetvétel éget, a levegő fojtogatóan forró, a tüdőm lángol, a szívem őrült tempóra vált. Az izmaim görcsbe rándulnak, várom a következő robbanást, a következő ütést, miközben kétségbeesetten próbálom meggyőzni magam: nem ott vagyok. Nem azon a pokoli helyen. Többé már nem. Vissza kell térnem a jelenbe. Muszáj.

A temető csendje lassan visszahúz, a fejemben tomboló zaj apránként elcsendesedik. A jelen újra összeáll, az arcok élesednek körülöttem, de a pulzusom még sokáig kalapál, a levegőt szaggatottan kapkodom. A roham apránként múlik, de minden egyes ilyen alkalommal úgy érzem, hogy egy darab belőlem odaát marad. Mindig több marad odaát a sötét oldalon.

Néhányan felém fordulnak a zaj miatt, amit csaptam, és a szemközti oldalról Colton szeme is átfut rajtam, de nem ismer meg a csuklyában. Csak egy árny vagyok számára a sok közül.

Pedig a kórházi rehabilitációnak köszönhetően mostanra elég jól visszanyertem a régi formámat. Igaz, az arcom szikárabb, csontosabb, mint régen, a hajam is megnőtt, és borostás az állam, de látott volna két hónapja… csontsoványan. Egyetlen ép felület sem volt a testemen.

Mire csillapodik a zihálásom és újra felnézek, a pap befejezi a beszédét és hátrébb lép.

A sírásók megemelik a köteleket, a koporsó lassan süllyedni kezd a földbe. Egy szélroham felkap egy marék nedves levelet és a kabátomhoz csapja. Meg sem mozdulok.

Azt hittem, amikor apámat végleg magába zárja a föld, sokkal jobban fog fájni. Hogy szétmar a veszteség, amiért nem búcsúzhattam el tőle, de nem így történik. Talán jobb is így, hogy nem kellett látnia, mivé váltam. Olyan lettem, mint anyám, egy funkcionáló test, egy lélegző árnyék. Az a fiú, akit ő ismert, már régen eltűnt – ugyanolyan halott, mint ő, csak még nem került a föld alá.

Az első marék föld tompán csapódik Charles Monroe koporsójára. Aztán jön a következő, majd még egy. A vállam ösztönösen megrándul a puffanó hangra. Reflex. Egy női hang sír mellettem halkan, visszafojtva. Nem fordulok arra.

Lassú léptekkel odasántikálok a koporsó mellé, felmarkolok én is egy nedves rögöt. Nézem egy pillanatig a sötét morzsákat, ahogy a tenyeremben pihennek, aztán előre hajítom. A föld puffanva ér a koporsó tetejére, tompa és nyers hangot adva, mint egy végső pont a mondat végén. A szél felkapja az eső illatát a földből. Ázott moha, rothadó levelek, nedves agyag:
a vég szaga. Apám örökre elment, én meg félúton ragadtam élet és halál között.

Megérzem, hogy valaki figyel, a pillantása úgy fúródik belém, mintha a bőröm alá akarna hatolni. Felnézek, és azonnal Maisie éles tekintetébe ütközöm. Először megmerevedik, a homlokán ránc fut végig, a feje kérdőn oldalra biccen. Aztán látom rajta a felismerést. A szeme elkerekedik, az ajkai szétnyílnak, mintha hirtelen levegőt sem kapna. Döbbenet és hitetlenség fut át az arcán. Drága Maisie. Persze, hogy ő az első, aki felismer. A nevem hangtalanul formálódik az ajkán, esernyőt tartó keze megremeg, és könnyek gyűlnek a szemébe – ezúttal értem, nem apám miatt.

A tekintete belém kapaszkodik, mintha én lennék az egyetlen szilárd pont ebben súlyos némaságban. Most érzem először, mióta kiszálltam a taxiból, hogy valóban jelen vagyok, látnak. Valaki valóban észrevett.

Nem fordítom el a tekintetem, ő sem teszi, de nehezen uralja az érzelmeit. Ahogy ismerem, ha nem lenne a közöttünk tátongó sírgödör, most biztosan iderohanna, hogy átöleljen.

Mielőtt feltűnést keltenék, hátrébb lépek, helyet adva azoknak, akik mögöttem türelmetlenül nyomulnak előre. Bicegve húzódom vissza, és ekkor a szemem sarkából észreveszek valakit. Egy női alak válik ki a tömegről. Nem tudom, eddig hogyan kerülhette el a figyelmemet, de most, ahogy kilép Colton árnyékából, a sírgödör széléhez lép, és felmarkol egy tenyérnyi földet… teljesen lefagyok.

A környezet elnémul körülöttem egy pillanatra, még a szívem is kihagy pár ütemet. A vér megfagy bennem, aztán forrón indul újra, végigperzseli az ereimet. Az ujjaim megfeszülnek az oldalam mellett, amikor felismerem Madisont.

Az én Maddie-m. Idegenebb, mint valaha, mégis fájdalmasan ismerős. Az a lány, akivel egykor örök hűséget fogadtunk egymásnak… igazi nővé érett. A lány, akinek az emléke ott volt minden lélegzetem mögött, minden gondolatom árnyékában, a csókja emléke még a legsötétebb kilátástalanságban is velem volt. Akit soha nem felejtettem el. Nem tudtam. Nem is akartam.

A világ többi része kifakul körülöttem, csak ő marad. Mintha lassított felvételen át látnám, amint kifinomult mozdulatokkal hajol a koporsó fölé, míg a földet szorongatja az ujjai között. Vékony ujjain még az esőcseppek is óvatosabban gördülnek végig. A haja hosszú, sötétszőke, napfényben aranyló lenne, de most nedvesen tapad a kabátja vállához. Ha lehunyom a szemem egy pillanatra, még mindig fel tudom idézni, milyen illata volt a hajának a nyári éjszakában, amikor a fűben feküdtünk egymás mellett. Az arca olyan, mintha egy festmény kelne életre.
Eső áztatta, fekete gyászruha veszi körül, mégis ragyog, belülről jövő, csendes, makacs fénnyel, amit semmi nem halványít el. A szeme – bár most nem látom tisztán, mégis pontosan emlékszem rá. Az óceán kékjét hordozza, finom, aranyos derengéssel a mélyén. Soha nem tudtam igazán leírni, csak azt, amit kiváltott belőlem.

Ahogy bámulom őt, egy rég eltemetett érzés tör fel bennem olyan hirtelen és nyers erővel, hogy ösztönösen hátralépek, és belekapaszkodom egy sírkő hideg peremébe. A testem reagál elsőként: a szívem megremeg, a gyomromban lassan szétterül egy tompa, ismerős szorítás.

Képek jelennek meg a képzeletemben kettőnkről tizenhét évesen, mezítláb a szőlőtőkék közt, nyári porban nevetve. Szinte érzem, ahogy remegve megcsókol, én fölé gördülök és visszacsókolom. Azt suttogja: „Te vagy az egyetlen. Soha ne hagyj el!” És én megesküszöm a csillagokra az égen.

Sokszor csak az utána való vágyakozás tartott életben, máskor pedig tudatosan ki kellett zárnom őt az elmémből, mert Madison emléke nem keveredhetett a sok mocsokkal, amivel szembesültem.

Ő tökéletes. Számomra legalábbis mindig is az volt, kívül és belül. Mintha az egész világ visszatartaná a lélegzetét, amikor előre veti a földdarabot, és közben legördül egy könnycsepp a szeméből.

Úgy állok, mintha gyomorszájon vágtak volna, és képtelen vagyok elszakítani róla a tekintetem. Megtanultam létezni nélküle, mert nem volt más választásom… de mi lesz ezután? Mintha megérezné a pillantásom súlyát, Maddie felnéz, és a szemünk összekapcsolódik. Az arca egy szempillantás alatt elsápad, meginog. Maisie hátulról elkapja, a füléhez hajol, suttog neki valamit. Felismert, ebben biztos vagyok.

2. ÚJRA OTTHON

Maisie könnyáztatta arca a mellkasomhoz simul, és úgy kapaszkodik belém, mintha attól félne, hogy ha elenged, megint eltűnök évekre.

– Lincoln… ó, istenem, nem is hiszem el, hogy tényleg te vagy. Azt hittem… hogy már soha nem látunk viszont – csuklik el a hangja.

Vállai rázkódnak a sírástól, és miközben kezem óvatosan a hátára csúsztatom, furcsa érzés cikázik át rajtam, a testem megfeszül. Évek óta nem ért hozzám senki úgy, hogy ne fájjon. Ha emberi kéz vagy bakancs érintette a testemet, az mindig a kínról szólt. Maisie puha, meleg ölelése zavarba ejt. Vagyis inkább összezavar, mintha a testem nem tudná, hogyan reagáljon, a lelkem pedig kábultan keres kapaszkodót ebben a szokatlan, rég elfeledett helyzetben.

Három hónapja kerültem ki a fogságból, de napok teltek el, mire egyáltalán azonosítani tudtak. Amikor végre képes voltam megszólalni, én kértem, hogy még ne szóljanak a családomnak. Akkoriban az sem volt biztos, hogy életben maradok, és nem akartam, hogy abban az állapotban lássanak. Csont és bőr voltam, gennyes sebek borítottak, a hangom reszelős, mint egy rozsdás temetőkapu, a fejemben pedig olyan dolgok kavarogtak, amiket még a legrosszabb álmaikban sem tudnának elképzelni. A képek azóta sem engedtek el, és talán soha nem is fognak. Ezzel együtt kell élnem. De nem akartam, hogy hét év után ez legyen az első emlékük rólam –, hogy az a látvány égjek beléjük.

Nem vágytam a sajnálkozó tekintetekre sem, az együttérzésnek álcázott, lesajnáló pillantásokra. A rehabilitáció hónapokig elhúzódott, a család pedig hivatalosan csak két hete tudja, hogy életben vagyok. A hadsereg egy fogolycsere akció során húzott ki abból a földi pokolból, de idő kellett ahhoz, hogy egyáltalán visszataláljak valami olyasmihez, amit normális életnek lehet nevezni.

Az a hely odakint – ahol az elmúlt éveket lehúztam – nem az a terep, amit a katonai brosúrákban eladnak a hazafias lúzereknek. Nincs benne dicsőség, sem hősi póz. Csak bűz, vér, és az a mocskos csend, amikor már a saját gondolataimmal is félek egyedül maradni. Néha a testem adta fel előbb, néha a fejem, de a végén mindkettő ugyanoda jutott: a padlóra.

Egy hete kaptam a hírt, hogy apám meghalt, így már nem halogathattam tovább a hazautazást. Bár Maisie-ék tudták, hogy mostanában érkezem, hús-vér valóságként megjelenni annyi év után, úgy látszik mégis más súllyal csapódik le.

Néhányan kíváncsian felénk fordulnak, mert bár a sírás nem meglepő egy temetésen, mi kezdünk mégis feltűnést kelteni az esőben elvonulók között.

Pár esetlen szóval megpróbálom Maisie-t nyugtatni, de közben a szemem sarkából megpillanatok egy másik női alakot. Madison. A kavicsos úton áll mereven, mintha nem lenne biztos benne, hogy a kép, amit lát, valóság. Az arcán döbbenet és… még valami, amit nem tudok beazonosítani.

Ahogy a tekintetünk egymásba fonódik, minden más eltűnik körülöttem – az emberek, a temető, Maisie karja. Csak ő létezik, és a kimondatlan kérdés a szemében: Tényleg itt vagy?

Csak bólintok, mintha ezzel tudnám igazolni a létezésemet. Óvatosan lefejtem magamról Maisie karjait, miközben Madison lassan közelebb lép. A szívem szabálytalanul kalapál, mintha újra a frontvonalon lennék. Nehezen veszem a levegőt, ugyanolyan elemi hatással van rám most is, mint amit tizenévesen éreztem, amikor először a szemébe nézve bevallottam neki, hogy szeretem. Megáll előttem és úgy bámul, mintha még mindig keresné bennem az ismerőst a kapucni árnyékában, a megváltozott arcom mögött, a hegek alatt. A szempillája megrebben, a pupillája kitágul, és végre kimondja a nevemet:

– Linc. Lincoln, tényleg te vagy az?

Aztán még közelebb lép, és szinte félve simul a karomba.

Lehunyom a szemem, minden izmom megfeszül, erre nem voltam felkészülve. Hogy is lehettem volna, hisz már lemondtam róla, hogy valaha érezni fogom a teste melegét, a haja illatát, azt a régi, ismerős közelséget. Az ezer jó és fájó emléket… Mintha repeszdarabok akarnák szétrobbantani a szívemet, letaglóznak az érzelmek.

Szürreális az egész helyzet, mintha ez is csak egy lenne a megszámlálhatatlan vízióim közül, amiknek a végén Madison mindig köddé vált. Félhangosan kimondom a nevét, és közben a sajátomat is hallom visszhangzani körülöttem, ahogy egyre többen suttogják. Maddie elhúzódik tőlem, kesztyűs kezével a könnyeket törölgeti a szeme alól, amik már összemosódtak az esőcseppekkel. Maisie-vel úgy kapaszkodnak össze, mint akik egymásból akarnak erőt meríteni.

Colton is felénk indul, látom rajta a bizonytalanságot, mintha nem tudná, hogyan kezelje a helyzetet és engem. Aztán hirtelen dönt, előre lép és átölel. Az ölelése eleinte feszes, rövidnek ígérkezik, mintha nem akarná bevallani magának sem, mennyire hiányoztam. Végül mégsem enged el rögtön, csak kissé kínosan és esetlenül veregeti a hátamat.

Annak idején közel álltunk egymáshoz mi négyen. Maisie, Colton, én és… Max. Annak ellenére, hogy az apáink nem igazán értették meg egymást, mi inkább voltunk testvérek, mint unokatestvérek. Mindent együtt csináltunk, és az ilyesmi nem múlik el nyomtalanul, bármilyen részvétlenül szakított is szét bennünket az élet.

– Jó, hogy itt vagy, haver, és... részvétem apád miatt – mondja halkan, aztán hátra lép. – A rohadt életbe, el sem hiszem, hogy tényleg te vagy. – Hitetlenkedve végignéz rajtam, a szemében ott van a ki nem mondott kérdés: Mi az isten történt veled?

– Téged is jó látni, Colt. Alig ismertelek meg, hová lett a vézna kis unokatesóm? – húzom a szám fájdalmas vigyorra, és megszorítom a vállát.

Tényleg jól néz ki, elegáns, kisportolt, széles a válla, és nőtt vagy tíz centit, mióta utoljára láttam, de nálam még így sem magasabb. Ordít róla, hogy jól bánik vele az élet, egy férfi, aki a napos oldalon sétál.

– Azt hittük már ide sem érsz a temetésre. El kell jönnöd Raventon Hallba, apa mielőbb látni akar. A picsába, Linc, mindenki látni akar – tárja szét maga mellett a kezét, és a sírkert bejárata előtt parkoló fekete Bentley felé pillant, amibe épp most száll be a nagybátyám nehézkesen.

Arrafelé fordulok, tekintetem találkozik az öreg Monroe fáradt arcával, a homloka ráncba szalad, ahogy végignéz rajtam. Kimerültnek tűnik, mintha alaposan megviselte volna a temetés. Bár tudom, hogy a kapcsolata apámmal nem volt felhőtlen, mégis csak az öccsét vesztette el. Felém int, én pedig vissza.

Az eső közben felerősödik, cseppjei a nyakamba vernek, hidegen csorognak le a gallérom mögé. A temető kavicsos útján mindenki sietve indul a kapu felé. A fekete ruhák nedvesen tapadnak a testekre, a csizmák alatt cuppog a sár. Madison és Maisie is fázva húzódnak be az esernyő alá.

– Négykor kezdődik a halotti tor – teszi hozzá Colton várakozón, mintha nem akarna addig tovább mozdulni, míg választ nem adok.

– Mond meg a bácsikámnak, hogy később átmegyek – felelem, tekintetem közben Madisonét keresi, aki még mindig szinte kábán szegezi rám a szemét. – De először haza kell mennem Redridge-be.

– Persze, ez teljesen érthető. Akarod, hogy veled menjek? – teszi fel a kérdést Maisie tétován, de megrázom a fejem.

– Kösz, nem. Egyedül megyek.

– Rendben, de ne felejtsd, hogy nagyon várunk. Eliza néni is folyton rólad kérdezősködik. Nem bírunk vele, mióta megérkezett a hír rólad, teljesen rád van pörögve. Ugye, Maddie?

Madison zavartan elmosolyodik, és bólint. Megmagyarázhatatlan feszültség árad belőle, amit tisztán érzek, de nem tudom mihez kötni. Mintha Colton jelenléte feszélyezné. Vagy inkább az enyém?

– Jól van, haver, akkor később találkozunk, de most húzzunk innen, mielőtt a csajok totál eláznak – mondja Colton nyersen, és a karját nyújtja Madison felé.

Ő vet még rám egy utolsó pillantást, mielőtt félszegen Coltonba karol, és elindulnak. Maisie bíztatóan megszorítja a kezem.

– Sajnálom, Linc, de most nekem is mennem kell. Tudod rengeteg a tennivaló… a halotti tor meg minden… – magyarázkodik.

– Nem gond, Maisie, menj csak.

– Megleszel? – kérdi bizonytalanul beharapva az ajkát.

Ha jól látom a helyzetet, semmi sem változott hét év alatt. A család ugyanúgy Maisie-t hajtja, mintha természetes lenne, hogy mindent ő intéz. Fogadni mernék rá, hogy a halotti tort is ő szervezte meg, és megint az ő nyakába szakadt a háziasszony szerepe, a vendégek minden gondjával együtt. Szegény lány.

– Nincs semmi gond, miattam ne aggódj. Később találkozunk – eresztek meg felé egy félmosolyt, mire mélyet sóhajt, és a többiek után ered.

A tekintetem nem ereszti őket, felkavart érzésekkel követem, ahogy a fekete autók sora kifordul a temető kapuján. Mereven állok, a kapucnim árnyékából figyelem őket, és ahogy egyre távolodnak, bennem újra teret nyer a jól ismert üresség. A magány. Az egyetlen állandó társam az elmúlt években.



A temető lassan kiürül. A fekete kabátok és szürke esernyők folyamként sodródnak a kovácsoltvas kapu felé, mintha valami láthatatlan áramlás vinné őket.

Egy idő után már csak egyedül állok a sírkertben, még egy ideig figyelem, ahogy a sírásók a földet lapátolják a koporsóra.

– Viszlát, apa – mondom félhangosan. – Nem hiszem, hogy hallod, és ha hallanád, se biztos, hogy érdekelne. Túl sok mindent hallgattunk el, amiről beszélni kellett volna, és most már késő. De talán így egyszerűbb. Neked biztosan. Nekem… nem tudom.

A hideg szél és az eső apró tűszúrásokban csap az arcomba. Mennem kéne, de nem tudok. Valami húz vissza, mélyen a mellkasom mögött kapaszkodik belém egy erő, és kíméletlenül a temető másik oldala felé sodor. Tudom, mi vár ott. Hét éve kerülöm, mint a föld alatti aknát, amiről tudod, hogy fel fog robbanni, ha rálépsz, most mégis elindulok arra.

A sorok közt botladozva egyszer csak megpillantom a faragott márványkövet, rajta a fekete felirat:
Maxwell Monroe. A név hidegen világít a nedves felületen, ahogy az esőcseppek végigcsorognak rajta. Minden betűje néma ítélet. Próbálok levegőt venni, miközben a mellkasom fájón összeszorul, de mégis közelebb lépek. Talpam alatt cuppog a sár, a kezem hideg, az ujjaim merevek, ahogy a kőhöz érek.
Az emlékek nem kérdeznek, nem kopogtatnak – berúgják az ajtót. A nevetése. Az a féloldalas vigyor, amikor tudta, hogy bajt csinálunk. A saras nadrágja, a karcos kölyökhangja, az utolsó mondata. És aztán a pillanat, ami mindennek véget vetett.

A bűntudat nem kopik, nem halványul, csak mélyebbre süllyed bennem, mint egy kő a folyómederben. Térdre ereszkedem, ujjaim végigsiklanak a hideg feliraton, a betűk szélein.

– Sajnálom – a hangom halk, mégis ordításnak tűnik a csendben.

Tudom, hogy ez az egy szó nevetségesen kevés, nem képes eltörölni semmit. De nincs másom.

A mellkasomban a szorítás dühre vált, amiért nincs második esély. Az idő nem fordítható vissza – és ez a legkegyetlenebb benne. Ha lehetne, azon az átkozott napon mindent másként csinálnék. Bármit megadnék azért, hogy átírjam a történteket, mert akkor meglehet, nemcsak Max sorsa, hanem az enyém is egészen más irányt vett volna. Talán.

Idővel aztán a düh is elolvad… marad a fájdalom. Nyers, fojtogató fájdalom. Lehunyom a szemem, és egy pillanatra tényleg azt kívánom, bárcsak ott lennék vele a föld alatt. Bárcsak a kőbe vésett nevek között az enyém is szerepelne. De én még mindig itt vagyok. Élek. És talán ez a legkeményebb büntetés mind közül.

A taxim ugyanott vár, ahol egy órával ezelőtt kiszálltam. Bekászálódok a hátsó ülésre, és megadom a címet a sofőrnek: Redridge-udvarház.

Tompa érzékekkel bámulom a kint elsuhanó tájat. Az eső közben elállt, de még mindig alacsonyan lógó, sötétszürke felhők takarják az eget, a kopár domboldalak közt tekeredik az út, balra a tenger, jobbra vénséges tölgyfák és sövények.

Vegyes érzések kavarognak bennem, minden kanyar után azt remélem, hogy meglátom végre a régi kőkerítést, a vasrácsos kaput, a borospince rozoga bejáratát, a házat… de egyelőre csak a múlt árnyai ülnek az út szélén. Aztán végre feltűnik a birtok.

A ház ott áll a domboldalban, komoran, de rendíthetetlenül.

A taxi lassít, majd a kavicsos behajtón döcögve megáll. A sofőr hátrapillant.

– Itt jó lesz, uram, vagy menjek még közelebb?

– Itt tökéletes – bólintok.

Kifizetem a fuvart, aztán a vállamra veszem a katonai hátizsákomat és kiszállok.

Megállok a régi kőkerítés mögött, ami gyerekkoromban valahogy magasabbnak tűnt. Kapu nincs, ez a kerítés is inkább csak jelképes dolog, hisz a házat övező negyven hektárnyi terület mind a birtokhoz tartozik.

Felnézek a domboldalra, ahol a ház áll. Kétemeletes, masszív, szürke kőfalai elnyelik a kevéske nappali fényt is. A fal illesztéseibe moha és fű kapaszkodik, a tető sötéten csillog a nedvességtől. A kéményekből nem száll fel füst, csak a szél süvít át közöttük. Nem túl hívogató látvány, mégis megindulok felé.

Az előkert valaha gondosan ápolt volt, most viszont elburjánzott fű és vadrózsa bokrok veszik körül az itt-ott megrogyott kőkerítést. A bejárathoz vezető kavicsos ösvény közepét benőtte a gaz. Mi az isten történt itt? Mintha Redridge nem csak hét évet, de hétszázat öregedett volna.

A főbejárat boltíve alatt a sötétre mázolt faajtó megkopott, a kilincs fémje foltos az időjárástól. Megragadom, nyelek egy nagyot és lenyomom.

Odabent tágas előtér fogad, kétszárnyú ablakok néznek a tenger felé, de az üvegek mocskosak a kosztól. A kristálycsillárt por lepi, a kopott szőnyegből fojtott, poros szag árad. A szalonban a kandalló fölött ott függ a régi Monroe-címer a szarvasagancsokkal és a család jelmondatával, de a keret alja repedt. Döbbenten nézek körbe, és próbálom felidézni, milyen volt itt egykor, amikor még minden rendben volt, és zajos élet töltötte meg a ház falait.

– Hé, van itt valaki? – kiáltom el magam, de nem érkezik válasz, viszont sáros cipőnyomokat fedezek fel, amik a lépcső felé vezetnek.

Benézek a konyhába, mindenhol szanaszét heverő cuccok, félbehagyott étkezés nyomai, üres sörösdobozok az ablakpárkányon. Mégis mi a lófasz történt itt? A gyomrom görcsbe rándul, a düh hirtelen felcsap bennem. Betörtek volna ide, vagy hajléktalanok költöztek be a házba, míg senki nem felügyelte a helyet?

Sorra nyitogatom az ajtókat, belépek apám régi dolgozószobájába, de itt is minden mozdulatlan, halotti csend fogad. Tovább indulok az olvasószoba felé – anyám makacsul könyvtárnak nevezte, ragaszkodva a régi hagyományhoz. A polcokon vastagon áll a por, a levegőt dohos penész és öreg könyvek nehéz szaga tölti meg. Végigfut a tarkómon a hideg. Olyan, mintha ebben a helyiségben az idő végleg megdermedt volna.

Kilépek, az ajtót lassan behúzom magam mögött és az emelet felé pillantok. Nem értem ezt az egészet. Az egy dolog, hogy apám már hetek óta kórházban tartózkodott, de a háznak mindig voltak alkalmazottai. Korábban sem ő takarított, hanem a gondnok látta el ezt a feladatot. Úgy rémlik, az öreg intéző halála után apám egy Jory Penrose nevű férfit vett fel a feleségével együtt, hogy átvegyék a birtok felügyeletét. A közjegyző szerint a foxrowe-i házaspár a mai napig a Monroe-rezidencia állományában szerepel. Bár amilyen állapotban a ház van, szart se végeznek a fizetésükért.

Az emeletre vezető lépcsőn is mocskos a szőnyeg, és a fenti folyosón üres cipősdobozok havernek szanaszét a földön. Apám egykori hálószobájának ajtaja résnyire nyitva van. Lökök rajta, és belépek. A régi ágyon bevetetlen az ágynemű, gyűrött a lepedő, mintha még mindig használná valaki. De ami a leginkább szemet szúr, mert kurvára nem illik a környezetbe, az a vastag, kötött női harisnya, ami az ágy mellé van ejtve. Ez… teljesen logikátlan. Nyilván nem apámé, és arra sem látok sok esélyt, hogy utolsó napjaiban női látogatója lett volna, miközben a haláltusáját vívta. Itt valami rohadtul bűzlik. És ezt nem csupán képletesen értem.

Kilépek a folyosóra, és néhány másodpercig tétovázok, merre tovább. Végül nagy levegőt veszek, és tovább indulok az egykori szobám irányába. Lépteim tompán koppannak a folyosó nyikorgó deszkáin. Megállok az ajtó előtt, kezem a fakó rézkilincsre teszem és benyitok. Dohos, állott szag fogad, de már meg sem lepődöm rajta. A falakon, ahol régen a katonai plakátjaim és Maxszel közös gyerekkori fotóink lógtak, most koszos zsírfoltok és félrebillent képkampók maradtak. A sarokban egy rozoga matrac hever a padlón, rajta egy koszos paplan, amelyet sötétvörös elszíneződések tarkítanak. Rászáradtak, mintha kiömlött bor hagyta volna ott a nyomát – legalábbis remélem, hogy bor, mert nem akarok belegondolni, mi más lehet. A régi íróasztalom eltűnt, helyén üres sörösdobozok és egy hamutál áll, roskadásig tele csikkekkel. Az ablak mellett egy kiselejtezett tévé, a képernyőjén pókháló.

Megdörzsölöm a halántékomat, és kezdem úgy érezni, piszkosul szar döntés volt visszatérnem ebbe a házba.

Lemegyek a nyikorgó lépcsőn az előtérbe, és tanácstalanul körbe nézek. Az ablakokon át beszűrődő fényben porszemek keringenek, minden szutykos és elhanyagolt idebent. Nem azt mondom, hogy pezsgődurrogásra, meg tűzijátékra számítottam, amikor hét év múltán átlépem az otthonom küszöböt, de az isten verje meg, valakinek csak kell lennie ezen az átkozott kísértettanyán. Azt látom, hogy a házat használják, csak éppen a gondoskodásnak semmi jele.

Elhatározom, hogy átmegyek a melléképületbe, ahol a gondnokok és a birtokintézők mindig is laktak. Más ötletem nincs, hogy deríthetném ki, mi a frász folyik itt.

Régen, amikor még rendben voltak a dolgok, Max is élt és anyám vezette a háztartást Redridge-ben, a ház mindig tiszta és igényes volt. A padlók fényesen csillogtak, a szőnyegek makulátlanul tiszták voltak, az ablakokon át akadálytalanul áradt be a napfény. Ez a kúria persze sosem volt olyan hivalkodó, mint Raventon Hall, de gondoskodtak róla, és tele volt élettel.

Átlépkedek a konyhán a hátsó kijárat felé, ami a melléképülethez vezet, közben feltűnik, hogy a falon apró repedések kúsznak felfelé, mintha alattomos betegség fertőzte volna meg az egész házat.

A lelki rothadás Maxwell halálával kezdődött meg a családomban, és Redridge mostanra teljesen szétcsúszott. Mindenféle értelemben.

Kicsapom a hátsó bejárati ajtót, megtorpanok a küszöbön. A levegő nedves és hűvös, a kavicsos ösvény, ami régen simán vezetett a melléképület felé, most egyenetlen és gazos, mintha évek óta nem gereblyézte volna senki.

Pont mikor kilépnék, megpillantok két alakot, akik a ház felé sétálnak. Ráérősen poroszkálnak a gazok között, és láthatóan egymással vitatkoznak valamin. Sisteregni kezd bennem a düh, amikor felismerem Jory Penrose-t. Csontos arc, mélyen ülő szemek és a kissé görnyedt testtartás pontosan olyan, mint amire emlékeztem. A haja viszont megritkult, arcát mély barázdák szelik, amit nem csak az idő, de a tengerparti szél is faragott, a bőre durva, napbarnított.

Mellette zömök asszony csoszog, széles csípőjén kopott, virágmintás szoknya feszül. Lábán sáros gumicsizma, bokája körül a szoknya alja nedvesen csapódik minden lépésnél. Szürke kötött kardigánt visel, és a haja szanaszét áll, mint egy szénaboglya. Dereng valami a nővel kapcsolatban, de nem vagyok biztos benne… Jory talán megnősült idő közben? Ahogy észrevesznek az ajtóban állni, megtorpannak és hunyorogva méregetnek. Jory arcára bizonytalan grimasz ül ki, kérdőn a nő felé fordul, aki megrántja a vállát. Egyértelmű, hogy nem ismernek meg, amin nem csodálkozom. Egészen másképp néztem ki hét évvel ezelőtt, amikor fiatal srácként leléptem itthonról. Csak állok, és rezzenetlen képpel közelebb intem őket.

– Ki a jónyavalya maga? – mordul rám rekedtes hangon, borszagú leheletétől elfintorodom. – Mit keres itten az én portámon? – bök felém a borosüveggel.

Nem akarok hinni a szememnek, de a faszi egy 2002-es Monroe Estate Pinot Noir-t tart a kezében. Az apám egyik utolsó nagy évjárata. És ez a barom most úgy hadonászik vele az orrom előtt, mintha valami sarki italboltból vett lőre lenne.

A mellkasomban lassan forrni kezd a vér.

– Te Jory, ki a fene ez az ipse? – kérdi a nő csípőre tett kézzel.

– A fene se tuggya asztat – ránt egyet a vállán Jory, kicsit imbolyogva.

– Nem emlékszel rám, öreg? – lépek előre lassan. Nem sok választ el tőle, hogy orrba vágjam, talán attól felfrissül a memóriája. – Az igazság az, hogy én is alig ismerek a házra. A legutóbb, amikor itt jártam, még nem úgy festett a birtok, mint egy istálló, amit évek óta nem takarítottak. És te se tántorogtál a gazban, mint egy csatakos ló.

Az asszony összefonja a karját, és szúrós szemmel néz.

– Maga vótaképp valami hivatalosféle? Mer’ ha igen, mink nem akarunk semmi galibába keveredni.

– A legrosszabb rémálmod vagyok, és biztosra veheted, hogy már most is nyakig ültök a szarban. Apám azért fizetett, hogy rendben tartsátok ezt a helyet, nem azért, hogy a pincéjét fosztogassák – rántom ki az üveget Jory kezéből.

Az öreg félrehajtja a fejét, és úgy ráncolja a homlokát, mint akinek lassan kezd derengeni. Épp ideje volt.

– Te… várjá’ csak – vakarja meg a feje tetejét – Pusztujjak meg, ha ez itten nem a kis Linc Monroe… hát nem meggyött annyi év után!?

– Lincoln – javítom ki élesen. – És jól tippelsz, én vagyok az, te vén gazember. Nem értesítettek, az érkezésemről?

– Értesítettek hát, csak nem tuttuk, hogy máris ilyen hirtelennyében… Mer’ ha tudom, hogy hazagyün, akkó hamarjába…

– Akkor mi lett volna? Kijózanodsz és elhordod a retkes cuccaidat apám hálószobájából? – nézek végig rajtuk fenyegetőn.

Nem kétlem, hogy ezek itt alaposan kihasználták a helyzetet, és szépen berendezkedtek a birtokon, mintha ők lennének a tulajdonosok. Az egész helyről ordít, hogy jó ideje senki nem viseli a gondját.

– Nagyon remélem, Jory, hogy elő tudsz rántani egy frappáns magyarázatot arra, miért néz ki úgy Redridge, mint egy istenverte háborús övezet, amit vihar vert agyon, aztán a patkányok fejezték be a munkát rajta – morgok rá, és ezzel berántom a vén szélhámost a gallérjánál fogva a konyhába, és becsapom az ajtót. A nő behúzott nyakkal követi.

A fickónak most már kezd némi ijedtség kiülni az arcára, lassanként rájön, hogy nyakig benne van a slamasztikában. Csak azért nem rúgom ki mind a kettőjüket itt helyben, mert tudom, hogy az öreg régi bútordarab, nem csak az alkalmazottja, de bizonyos értelemben a barátja is volt apámnak. Egyébként sincs most kedvem új alkalmazottakkal bajlódni, szóval adok egy második esélyt a vén lókötőnek.

– Jaj, uram, hisz dógoztunk mink látástú’ vakulásig. Mán az is baj, ha az ember egy kis pihenőt engedélyez magának? – magyarázkodik.

– Ne nézz hülyének, öreg! Örülj neki, ha nem hajtom be rajtatok mind azt a kárt, amit okoztatok, mióta apám nem tudta felügyelni itt a dolgokat.

– Nem úgy van a’ Lincoln úr! Mindenki megmondhassa itt a környéken, hogy mindig is jó munkása vótam az öreg Monroe úrnak. Úgy szeretett az engemet, mintha a gyerekkori pajtása lettem vóna.

– Ne hidd, hogy átverhetsz, Jory! – bökök felé. – Pontosan tudom mi a dörgés, és ha nem kapjátok össze magatokat mind a ketten nagyon hirtelen, ma este már nem itt alszotok, mert úgy rúglak ki, hogy a lábad sem éri a földet.

– Nem érdemejük mink aszt – vonja meg a vállát sértődötten.

Körbe nézek a csatakos konyhában, aztán szigorúan rájuk szegezem a szemem.

– Apámmal való jó viszonyodra tekintettel kapsz még egy esélyt. Ő meg kicsoda? – biccentek a nő felé, aki közben megszeppenve meghúzta magát.

– Hát a nejem, Ethel, ki az úristen lenne? Nem ismeri meg? Igaz, hogy ejárt felette az idő, meghát hijába papolom nekije, hogy vágassa le a haját…

– Befogod a lepcses szádat, vagy én fogjam be? – vágja oldalba a nő.

– Akkor Ethel és te berúgjátok végre a motort, és elkezdtek…

– Nem nyútam én semmiféle motorho, itt rohadjon le a nyelvem, ha hazudok. Igaze, Ethel? Oszt akkor mit kéne csinyájjunk, uram?

Fáradtan a plafon felé nézek, és elfojtok egy káromkodást.

– Kihúzod a fejed a seggedből, abbahagyod a tunyulást, és nekiálltok mind a ketten kitakarítani a házat és a kertet. De úgy, hogy amikor legközelebb szétnézek, rá se ismerjek a ragyogástól. Világosan fejeztem ki magam? – vágom oda, és közben végigmérem őket tetőtől talpig.

Jory szeme kikerekedik, majd vakarózni kezd a nyaka tövén.

– Há’ izé… értem én, Lincoln úr, csak az nem eccerű dolog ám – kezdi óvatosan, toporogva egyik lábáról a másikra áll. – Tuggya, most itt a nagy eső, minden csupa sár, a kertbe’ meg akkora a gaz, mint egy kisebb erdő.

– És az kinek a hibája? – vonom fel a szemöldököm.

– Ha nekiesek, oszt’ beleáll a derekamba, akkor mi lészen? Ki eteti az asszonyt?

– Hagyd már a nyavalygást, Jory – mordulok rá, de ő csak legyint, mint aki érzi, hogy van még pár érve a tarsolyban.

– Meg hát… tuggya, Lincoln úr, a tető is beázik a keleti szárnyon. Ha most ottan takarítok, azt rám szakad a plafon, akkor maga lesz a hibás. Nem beszéve arról, hogy a kapu is rohad, a gereblye nyele etörött, a fűnyíró meg… hát az tavaly óta nem akar beindúni, hiába rúgom.

Félmosollyal ingatom a fejem.

– Életemben nem láttam még nálad lustább szélhámost.

– Nem arrú van szó, csak hát… munkáho szerszám is köll, uram! – húzza ki magát, mintha most nyerte volna meg a vitát. – Meg embör. Ketten az asszonnyal? Há’ az nem elég. Ráadásul a dereka’ is fáj szegénynek. Mút héten is csak úgy tudott femenni a padlásra, hogy én tótam mögötte.

Ethel erre felkapja a fejét, és összeszűkült szemmel ránéz.

– Mégis mi a ménkűt beszész, te? Nem a derekam fáj, hanem a térgyem! – csattan fel, és meglöki Jory karját. – A derekammal semmi bajom, csak te sose figyesz oda, ha beszélek hozzád.

– Há’ mi külömbség az, térd, derék, mindegyik lent van valahun – legyint Jory.

– Nem mindegy, te csököttagyú! – förmed rá Ethel. – A térgyem miatt nem tudok leguggóni, de gereblyézni tunnék, ha nem kéne folyton a te szétszórt ócskaságaidat kerűgetni az udvaron. Borosüvegek mindenhol. Bezzeg a pincekúcsot nem adod ki a kezedbű!

– Naná, hogy nem, mer különben elcsórná a szomszéd Prowse – vágja vissza Jory, és már vörösödik a nyaka.

– Elcsórná a fenét! – hadonászik Ethel. – Csak te nem akarsz megválni tőlle, mer’ a pince kúcsa mindig a zsebedbe’ van, te vén piás pincebogár.

– Na jó, ebből elég – szólok közbe, mielőtt egymásnak esnének. – Kussoljatok mind a ketten, és álljatok végre neki a munkának!

– Nézze, uram, itt nem eccerű ám kitakarítani mindent – folytatja a siránkozást. – Ez nem a városi kis lakás, hogy felkap az ember egy seprűt, oszt kész. Itten minden sarokba’ patkány, a kémény is be van omolva, a pince penészes…

– Jory – szólok közbe nyomatékkal. – Mire legközelebb visszajövök, a ház ragyogni fog, vagy pakolhatjátok a cókmókotokat. Apám hálószobájával kezded, az emeleten – mutatok arrafelé. – Ha kell, vegyél fel embert, aki segít. Biztos van a közelben olyan, akinek jól jönne a meló.

– A’ meglehet – csinál úgy, mintha elgondolkodna.

– Írj össze egy részletes listát mindarról, amit ki kell javítani a házban, és amit meg kell vásárolni ehhez. A lista estére előttem legyen, megértetted? Addig pedig végezzétek el, amit el lehet!

Jory szeme ide-oda jár, mint aki felméri a terepet, majd sóhajtva bólint.

– Világos… csak ne’ mongya, hogy nem szótam, ha rámszakad valami, oszt szörnyethalok szégyenszemre. Mi lesz akkor szegény asszonnyal?

Csak ömlik belőle a szó, megállás nélkül, de már nem figyelek rá. Ha fele akkora lendülettel dolgozna, mint amekkora hévvel a pofáját járatja, Redridge már úgy csillogna, hogy a kéményről visszaverődne a holdfény. Hátat fordítok nekik, elindulok kifelé, aztán az ajtóban mégis megtorpanok, és lassan visszanézek.

– Nem akarom megbánni, hogy nem vágtalak ki titeket innen a francba. Gondoskodjatok róla, hogy ne legyen okom megbánni a döntésemet. – Végigmérem mindkettőt, hogy érezzék a szavaim súlyát. – És ha már itt tartunk… nem tűnt fel nektek, hogy ma temették el apámat? Vagy annyira lefoglalt a semmittevés, hogy arra már nem jutott idő?

Jory arca megrándul, mintha most először fedeznék fel rajta némi őszinte érzelmet.

– Ott vótunk mink, abba biztos lehet a Lincoln úr. Csak meghúzódtunk a háttérbe, nem akartunk a család közelibe furakodni – feleli helyette Ethel, és megvonja a vállát.

Bólintok, aztán magukra hagyom őket.

Kisétálok a házból, át a bozótos előkerten egészen a kőkerítésig. Innen a kilátás lenyúlik a domboldalon át a távoli vízpartig. A ködbe vesző tengert bámulom és a borostyánnal benőtt kőkerítésnek támaszkodom. Az eső elállt, de a felhők még mindig súlyosan ülnek a dombok fölött, és a szél sós permetet hoz a tenger felől.

Megérkeztem. Újra itthon vagyok.

3. RAVENTON HALL

Átvágok a gazos kerten, megkerülöm a házat, ami mögött még mindig ugyanott áll a fészer, ahol gyerekkoromban is. A deszkafal szürkére fakult, a szegélyeknél a festék felpattogzott, de azért még állja a sarat a vityilló. Tulajdonképpen ez az a része Redridge-nek, ami a legkevesebbet változott. Megrángatom a rozsdás lakatot, de elsőre nem mozdul, ezért egy határozott rúgással nyitom. A fém csattanva megadja magát, az ajtó kelletlen nyikorgással tárul fel, én viszont azonnal megbánom a mozdulatot, mert éles fájdalom hasít a combomba. Hiába forrt össze a csont, ez az átkozott sérülés a legalkalmatlanabb pillanatokban újra és újra visszaköszön. Veszek pár mély levegőt, és amikor a lüktetés végre alábbhagy, kitárom az ajtót, majd belépek a fészerbe.

Bent állott levegő csap meg, olaj és a nedvességtől dohos fa nehéz szaga keveredik benne. A munkapad mögött szerszámok lógnak, némelyik pengéjén vöröses rozsda, a kopott fafelület tele csavarokkal, törött biztosítékokkal. Egy félig kiürült olajos kanna áll a közepén. Régi rongyok lapulnak a sarokban, könnyen meglehet, ugyanazok, amiket még kölyökként használtam térdelőnek, amikor itt barkácsoltam. Egy sarokban halomban állnak a régi festékes vödrök, a tetejükön beszáradt réteggel. Körbenézek, és mélyet lélegzem. Mennyire imádtam ezt a helyet valaha. Képes voltam az egész napot itt tölteni, a motorral meg a quadokkal bütykölni – nyelek egy nagyot az emlék hatására.

Egy nagy, szürke kupacon állapodik meg a tekintetem, ugyanott áll, ahogy hagytam évekkel ezelőtt. Odalépek, leemelem róla a pokrócot, és ezzel egész porfelhő indul útjára. Szemcsékben kavarog a levegőben, táncol a fénycsíkban, ami a deszkák résein át szűrődik be. A torkom kaparni kezd, köhögés fojtogat, miközben a por a hajamra, ruhámra telepszik. Félredobom a pokrócot, és közelebb hajolok a Yamahához. Ő sem lett fiatalabb, pókhálók szövik be a kormányt és a vázat. Végighúzom rajta a tenyerem, a por rétege felszakad, elővillan alóla a fényezés, és ezzel együtt bevillan az agyam mélyén egy réges-régi emlékfoszlány. Aztán az elsőt követi a második, és a múlt pillanatok alatt magába szippant.

A tenger felől fújt a szél, a só szaga összekeveredett a benzin illatával. Madison mögöttem ült, szorosan átölelve a derekamat, az arcát a hátamhoz nyomta, hogy védekezzen az éles huzat ellen. Nem mentem óvatosan, száguldottam vele a füves buckákon át, de akkoriban nem érdekelt semmi a világon, csak a dübörgés a combjaim között és az, hogy ő velem van.

A Yamaha morajló hangja betöltötte a dűnéket. A hátsó kerék néha megcsúszott a homokban, Madison felsikkantott, de aztán csak nevetett, és még jobban kapaszkodott belém. Élveztem, ahogy a melle a hátamhoz simult. Tudtam, hogy fél egy kicsit, de azt is, hogy nem bánja, mert bízik bennem. Éreztem az ereinkben az adrenalin lüktetését.

– Linc, te tiszta őrült vagy! – kiáltotta túl a motor zaját.

– Ne parázz, Maddie – vágtam vissza röhögve –, csak élünk egy kicsit.

Aztán felkapattam a legmeredekebb dűnére, ahol a horizont mögött már csak a sziklafal és a tenger várt. A motor hátsó kereke felverte a homokot, Madison sikított, én pedig úgy éreztem, mintha elszakadtunk volna a földtől. Egy pillanatra tényleg repültünk – aztán a gép súlyosan érkezett a dűne túloldalára. Az első kerék mélyen belevágott a homokba, és csak az utolsó pillanatban tudtam kontrollálni a csúszást. A szél vadul cibálta a haját, a szeme könnybe lábadt, de közben olyan felszabadultan nevetett, hogy abba belesajdult a mellkasom.

Leállítottam a motort, és a csend hirtelen furcsán nyomasztó lett a tenger morajlása mellett. Madison lassan lecsúszott mögülem, a lábai kicsit remegtek, és a haját próbálta kiszedegetni a szájából.

– Te bolond vagy, Monroe – mondta, miközben a mellkasomat ököllel meglökte. – Egy nap még megölsz ezzel a hülye masinával.

– Inkább éljünk gyorsan, mint hogy megrohadjunk lassan – feleltem flegmán, adtam a nagymenőt előtte.

Szeme komolyan csillogott, aztán lassú mosolyra húzta a száját, és közelebb lépett.

– De akkor együtt zuhanunk, vagy sehogy – mondta, kezét a nyakam köré fonta.

Madison szavai ott rezegtek a levegőben kihívásként: Együtt zuhanunk, vagy sehogy. Pontosan ezért bolondultam érte régen is. Nem csak a szépsége miatt, bár igaz, hogy az is elvakított, de mert mindig volt benne valami makacs, ösztönös bátorság. És ahogy rám nézett, láttam a szeme villanásában, hogy tényleg komolyan gondolja, és bízik bennem.

Kirúgtam a motor támasztóját a lábammal, megragadtam a derekánál, és magamhoz húztam olyan hirtelen, hogy halk sikoly szalad ki belőle. Még közelebb rántottam, magammal szemben fel az ülésre. Az orrunk összeért, aztán a szánk és a nyelvünk is. Az ajka puha volt, vadul visszacsókolt. Nem volt benne semmi bizonytalanság, mintha mindig is erre várt volna. A szél, a motor forró vasa, a homok ropogása a csizmám alatt mind háttérzajjá csendesült. Ott és akkor semmi más nem számított, csak az, ahogy a teste az enyémhez simult és ahogy belém kapaszkodott. Soha nem akartam elengedni.

Most, annyi évvel később, a fészerben állva, a motor rozsdás tankját bámulva úgy érzem, mintha a gép még mindig őrizné a nevetését. Mert abban a pillanatban tényleg boldog volt. És én is. Csak fogalmam sem volt arról, milyen kurvára törékeny az egész.

Újból feléled bennem a vad vágy, hogy lássam Maddie-t. A picsába is, túl sok időt vesztegettem. Remélem még ott találom Raventon Hallban, hisz biztosan segít Maisie-nek a halotti tor körüli teendőkben.

Kihúzom magam, és még egyszer végigsimítom a Yamahát.

– Na, öreglány… nézzük meg, maradt-e benned élet!

Lehajolok, és a poros ülésről letakarítom a maradék pókhálót. Az ujjbegyem alatt érzem a repedezett műbőr hidegét. Ahogy végigsimítok a hátsó sárvédő peremén, az ujjam alatt rozsdapöttyök és régi sárdarabok morzsolódnak szét. Aztán valami keményebbe akadok, szigszalag. A régi fekete villanyszerelőszalag, amivel évekkel ezelőtt odafogtam a tartalék kulcsot, még mindig tart. Körömmel feszegetni kezdem, a ragasztó megadja magát, foszladozva enged, és egy pillanattal később a tenyerembe esik a kulcs. Elvigyorodom. Hét év, és ez a rozsdás vashoz ragasztott kulcs még mindig rám várt.

Bedugom a lyukba és elfordítom. A motor köhög, prüszköl egyet, aztán kuss.

– Persze… túl szép lett volna – morranok fel, és dühömben a kormányra csapok.

Kinyitom a benzintank fedelét, beleszagolok. Üres.

A fészer ajtajához megyek, és jó hangosan elkiáltom magam:

– Jory! Hozzál egy kanna benzint, de ne azzal a tempóval, amivel a kertet szoktad gereblyézni, hanem mintha az életed múlna rajta.

Megfejthetetlen kiáltás érkezik válaszul, de ebből legalább tudom, hogy meghallotta, amit kértem. Addig se unatkozom, lehajolok a motor oldalához, a régi, rozsdás csavarkulcsot a kezembe veszem, és nekiesek a karburátornak. A csövek ridegek a hidegtől, egy gumi tömítés megkeményedett, úgyhogy először azt kell visszapuhítani, hogy egyáltalán illeszkedjen. Pár csavart meglazítok, a gyertyát is kiveszem, megtörlöm az olajos ronggyal. A levegőszűrőn is átmegyek – tele van porral.

Végre meghallom Jory lassú lépteit, és nem sokkal ezután meglátom a kanna nyakát az ajtóban.

– Add ide, öregfiú! – kapom ki a kezéből.

– Nono, óvatosabban mán! – mordul fel Jory, mintha a lelke darabját szakítottam volna ki. – Ez a kanna nem tegnap született, a fele csöpög, a másik fele rozsdás, aztán ha széjjelhorgya a padlón a naftát, majd meg én leszek a hibás érte.

– Állj arrébb, ne locsogj annyit!

Megrázza a fejét, és az orra alatt dünnyög tovább.

– Asse értem, minek ez a nagy sieccség. Évek óta itten áll ez a vas, most meg hirtelen életet kő lehelni belé… hát ebbő nem lesz semmi jó, asztat én mondom.

Beöntöm a benzint a tankba, visszacsavarom a fedelet, majd újra ráülök. Elfordítom a kulcsot, meghúzom a szívatót, és adok neki egy kis gázt. A motor köhög, aztán berregni kezd, de azonnal lefullad.

– Tuggya, uram, az ijjen régi gépek makrancosak ám. Inkább széjjel kéne bontani, azt’ vasba adni. Csak a jószándék beszíl belőlem, elhiheti.

Újra próbálom. A harmadik nekifutásnál egy mély hörgéssel életre kel, és a rezgés ismerősen végigfut a lábamon. Egy elégedett, fáradt mosoly húzódik a szám szélére.

– Kár, hogy nem téged adtunk le ócskavasnak inkább. Tudod mit? Ha legközelebb megint „jószándék” buzog belőled, inkább fojtsd el – felelem az öregnek, és élvezettel hallgatom, ahogy az a rekedt, mély hang betölti a fészert.

Később végeznem kell rajta egy alaposabb szervizelést, de arra most elég lesz, hogy elvigyen Raventon Hallig. Jelenleg pontosan ennyire van szükségem.

A motor fényszórója végigsöpör az öreg falakon, amint felkanyarodom a feljáróra, és kibontakozik előttem Raventon Hall. Behajtok a nyitott kapun, a kavicsok hangosan csikorognak a motor gumija alatt. A fény megcsillan a főbejárat oszlopain és a széles lépcsősoron, ahol régebben minden karácsonykor felsorakozott a család a csoportképekhez. Most a díszlet ugyanaz, de ünnep helyett gyász ül a falak között. Leparkolok, leállítom a motort, és kiszáradt torokkal felnézek a tekintélyt parancsoló homlokzatra.

Nem kerüli el a figyelmemet, hogy minden makulátlanul rendben: a gyep milliméterre nyírva, a bokrok szabályosan metszve, a szökőkút is tisztán áll a körforgalom közepén, bár víz nem csobog benne.

Daniel nagybátyám mindig ügyelt arra, hogy Raventon Hall a család hírnevét tükrözze. A falak tisztán állnak, az ablakokból hívogató halvány fény világít. A saját lepusztult otthonom, Redridge látványa után még durvább a kontraszt. Mintha két teljesen más világ állna egymás mellett, ugyanannak a családnak a neve alatt.

Felbaktatok a lépcsőn, kezem a kilincsre simul. Egy pillanatra behunyom a szemem. Hét év után először fogok belépni… nemcsak a házba, hanem újra az életükbe. Azokéba, akik egyszer már megbarátkoztak a gondolattal, hogy meghaltam.

Belépek.

A zsanérok hosszú, panaszos nyögést hallatnak, de a hallban barátságos, meleg fény fogad. A levegő vastag, bor, sültek és valószínűleg a túl sok virág fojtogató elegye keveredik. Emberek beszélgetnek kisebb csoportokban, halk duruzsolás tölti be az előteret. Tekintetemmel Madisont és Maisie-t keresem, de nem látom őket.

Feljebb húzom a vállamon a kabátot, és beljebb lépek a hallba. Az előtér minden részlete ismerős, mintha tegnap jártam volna itt utoljára, és mégis… kívülállónak érzem magam. A falon ugyanazok a régi festmények, a szőnyeg makulátlanul tiszta, és a tölgyfa burkolat fénylik a gondos ápolástól. Régen mindez hazai terep volt, most inkább olyan, mint egy színpad, pláne, mert ahogy átsétálok az előtéren, érzem az emberek pillantását a hátamon.

Egy feketébe öltözött alak lép mellém, finoman meghajol, és diszkrét hangon megszólít:

– Mr. Monroe. Kérem fogadja őszinte részvétemet, uram.

– Köszönöm, Hargreaves – fordulok a nagybátyám házi-intézője felé.

– Öröm önt újra itthon látni, uram, ha megjegyezhetem.

– Köszönöm. És maga hogy van, Hargreaves?

– Nem panaszkodhatom, uram. Elvehetem a kabátját?

Vannak dolgok, amelyek láthatóan sosem változnak. Hargreaves régen is minden családi esemény megszervezésének a hátterében állt, láthatatlan karmesterként. Makulátlan öltönyében, fehér kesztyűvel a kezén, mintha még a múlt századból ragadt volna itt véletlenül. Az öreg tudatosan dacol az idő múlásával, haja megőszült ugyan az évek alatt, a tartása viszont egy centit sem engedett.

– Köszönöm, nem, viszont egy ital jól esne. – Szemem a poharakkal és boros palackokkal teli asztalkára siklik, aztán vissza az öregre: – Van valami erősebbje is annál ott? – biccentek a bor felé.

Olyan képet vág, mint aki őszintén sajnálkozik, amiért ki kell ábrándítania.

– Rendkívül sajnálatos, uram, de Mr. Monroe utasítása szerint az italkínálat ma este kizárólag a borokra korlátozódik. Fehérből egy cornwalli Bacchus áll rendelkezésre, uram.

– Oda se neki, Hargreaves – sóhajtok fel. Nagybátyám ezek szerint azóta is bajnoki szinten űzi a spórolást. – Hagyja csak, majd kiszolgálom magam.

– Ahogy óhajtja, Lincoln úr – biccenti előre a fejét, és ezzel magamra hagy.

Érzékelem, hogy a suttogás elhalkul körülöttem, majd egyre több tekintet tapad rám. Zavart kíváncsiság, döbbenet és az a fajta feszültség ül ki az emberek arcára, mint amikor nem tudják, hogy reagáljanak egy szokatlan jelenségre. Valaha mindenki ismert itt – a vadászatok, a borfesztiválok, a szüretek után a táncos esték… szerves része voltam ennek a közegnek. Most meg úgy néznek rám, mint egy kísértetre, aki megszegte a szabályokat, és visszajött a másvilágról.

Egyre erősebben zakatol a szívem, de kifelé nem mutatok semmit – tartom a pókerarcot. Minden lépéssel közelebb kerülök a szalonhoz, és útközben – jobb híján – magamba döntök egy pohár fehéret. Pontosan tudom, hogy a visszatérésem híre időközben futótűzként terjedt el. Ha a temetésen még nem is ismertek fel sokan, mostanra már kétség sem fér hozzá: mindenki tudja, ki vagyok. Rengeteg szempár szegeződik rám, de egy láthatatlan, bizonytalanságból épület fal választ el bennünket, senki nem mer megszólítani. Ahol elhaladok, az emberek ösztönösen hátrébb húzódnak, mintha attól félnének, hogy a bőrömről átragad rájuk valami. Na meg nem is keltek túl bizalomgerjesztő benyomást a bicegésemmel és a homlokomon húzódó sebhellyel.