KALANDOK KÖNYVE II.

Kedves Olvasó!

Ez egy különleges könyv, melynek lapjain 3:1-ben elevenednek meg lányom szerteágazó kalandozásra hívó történetei.

A kötetben két ifjúsági regény és néhány rövidebb történet kap helyet. Olvashatunk többek közt arról, mi lenne ha az orosz-ukrán háború átterjedne Magyarországra és emaitt magukra maradnának menekülő gyerekek a cserháti dombvidék közepén, de eljuthatunk Napóleon korába vagy a kütyük világából erdei háborúsdit játszani kilépő kiskamaszok közé is, ha végigkövetjük ezeket a sorokat.

Ezeknek az írásoknak további különlegessége, hogy tiniíró művei, ezért bár elsődleges célcsoportjuk a felsősök, kisebb középiskolások, érdekesek lehetnek a gyermeki képzeletvilágba elsőkézből betekintést nyerni vágyó bármely korosztályba tartozó olvasónak is.

Az olvasást ajánlja Kerekes Ivett és Gréczi Nikolett írónő is.

Jó szórakozást kívánok!

A szerző édesanyja

©Pintér Illangó

©illusztráció jogdíjmentes fényképek, Bernadett Andics, Csatári Iza, Gyimesi Jázmin Bejke (9 éves),

Kiadó: Pintér Zoltán, 2024.

ISBN: 978-615-6758-61-3

2024. © Pintér Illangó

Ajánló

Őszintén szólva nem szoktam olvasni háborús történeteket, de ez a regény nem is nevezhető annak. Bár körülöleli a történet a félelmet, a kilátástalanságot, és megannyi kételyt, de mégis felfedezik önmagukban azt az apró kis éltető lángot, amit reménynek hívunk. Érezhető a regényben a feszültség, és az embertpróbáló akarat. Voltak pillanatok, amikor a sorok lesokkoltak, és volt, amikor velük örültem. Kedves olvasó, itt nincsenek elszínezett részek, amiket illúziók követnek. Két gyermekről szól, akik a sorsukra maradtak a háború kellős közepén. Nagy szerepet játszik a történetben a család iránti elhivatottság és a túlélési ösztön. Te meddig mennél el, hogy megmentsd a másik ember életét? Mi az, amit oda tudnál adni magadból, hogy a másiknak könnyebb legyen? Te mit kívánnál a másiknak, ha tudnád, hogy lehet, utoljára látod? Vannak olyan történések az életben, amiken ha túljutsz, többé már nem leszel ugyanaz. Ezek a gyerekek megtalálták önmagukban azt, amit sokan már nem vagyunk képesek észrevenni. Hogy van tovább….

A kedves esti mese, ami minden este elaltatta őket, általuk szólt tovább. Imára hajtották a fejüket, pedig nem lehettek biztosak benne, hogy a szüleik egyáltalán élnek-e még. Mindaz, amit a szüleiktől láttak, a hasznukra vált, megmentve ezzel nem is egyszer az életüket. Sokszor elnézünk egymás arca mellett, anélkül, hogy tudnánk, hogy mennyit is ér valójában. A sorok között megbújt tanulság pedig nem más, mint az, hogy többedmagunkkal könnyebben célt érünk, és bár az út akkor sem könnyebb, mégis van valaki, aki elviszi a saját vállán a teher felét.

Ajánlom azoknak, akik nem mernek eléggé hinni a holnapban. Akiknek szüksége van arra, hogy megtalálják önmagukban azt a gyereket, akik voltak. Hiszen ki másnak bizonyítanánk, ha nem önmagunknak?

Nikolett Gréczi blogger, író, költő

1. fejezet

A két család

Egy kis falu nyújtózott el a nagy, meredek oldalú, jellegzetes formájú hegyek ölelésében egy hosszú völgyben: Szarvaskő. Nem volt túl nagy, de annál szebb és hangulatosabb. Gyönyörű látványt nyújtottak a vegyes erdők júliusban. Még üdezöldben pompázott a táj, de már mélyültek a színek a tavaszi ragyogáshoz képest. A faluban néhány almafa pirosodó gyümölccsel dicsekedett. Az egyik kis utcácskában 17 ház sorakozott. A tizenötödik hajlék volt a legszebb. A kerítésnél mindig nyílott valami, tulipán, rózsa, nőszirom vagy épp trombitavirág. A ház narancssárgás– vöröses homlokzatán apró kereszt díszelgett. Itt lakott a Halasi család, apa, anya és két gyermekük.

Bentebb lépve a kaputól, pitypangokkal teleszórt gyep fogadott. Kissé fentebb pár tyúk kapirgált. Még magasabban a dombon, ahol az udvar terpeszkedett, apró konyhakert volt található. A terület legtetején újabb virágoskert kapott helyet és gyümölcsfák meredeztek az ég felé. A kertben említésre méltó volt még a kispajta. Szerszámok, illetve a baromfik részére takarmányos zsákok és szalma kaptak benne helyet. Itt játszottak most a gyerekek. Ugráltak, mászkáltak a kis kockabálákon.

– Szalmapajta, szalmapajta, pillanat és elkaplak! – dalolta a hatéves Karcsi.

– Héj, nézz csak ide! – kiáltotta a kilencéves Mariska egy bálák közti kis zugba bekukucskálva. – Nézz, mit találtam!

A kisfiú hanyatt– homlok rohant oda.

– Kiscicák! – süvöltötte.

– Psszt! Csendesebben! Megijednek! – intette nővére.

– Ki lehet az anyukájuk? – kérdezte már visszafogottabban Karcsi.

– Ott bentebb ül Cirmi, a cicánk, látod? – mutatta Mariska.

– Tényleg! Nevezzük el a kicsiket! Tudom is, hogy hívják ezt a foltosat! Folti!

– Ez a csíkos pedig legyen, mivel az anyukájuk Cirmi…Cili!

– Ez a fekete meg Szén, hogy hozzáilljen a szomszéd Kormoshoz.

– A kis barna színéhez híven kapja a Gesztenye nevet!

– Mutassuk meg őket anyunak! – csacsogtak a gyerekek.

Beszaladtak a házba, ahol anya éppen ínycsiklandó illatú húslevest főzött.

– Anya, anyaaaa! – kórusoztak. –Megtarthatjuk őket, ugye? Légyszí, légyszííí!

– Nono! Azt se tudom, miről van szó! Ne olyan hevesen! – értetlenkedett anya. –Nyugi!

– De anya! Cirminek négy édi– bédi kiscicája született! Megtarthatjuk őket? – magyarázott egy fokkal nyugodtabban Mariska.

– Megbeszéljük apával is. Amíg szopiznak, mindenképpen maradhatnak – bólintott rá anya.

– Megnézed? – vágott közbe türelmetlenül Karcsi.

– Hát, persze! – mosolygott, miközben megtörölte a kezét.

Kiblattyogtak a kis kamrába és anyának támadt egy ötlete.

***

Ha az erdőre pillantunk, nem tűnik fel semmi különös, de jobban vizslatva megláthatunk egy tanyát, hatalmas fák takarásában. Ennek az épületnek közvetlen közelében egy nagy tölgy állt, de az egész rengeteg is tölgyes volt. A tanyaépület meszelt kőházként mutatkozott. Körülötte kis körben fű, majd zöldséges és gyümölcsös terült el. Itt, ezen a farmon lakott a Fazekas család egyetlen gyermekével. Prepperkedő, azaz a jelenlegi világrendszer összeomlására készülő, csoportvezetőként az apa ezermester gazda lett, az anya konyhatündér és javasasszony. A férfi kiválóan értett az állattartáshoz, a vadászathoz, emellett a kereskedéshez is. A gazdaság anyagi hátterét vállalkozásának eladott adóvevői fedezték. 11 éves fiuk, Dezső, pedig valóságos fafaragóművész és íjász volt.

A börzsönybeli tanya az állatokra tekintve állatkertnek is beillett volna. Három kunfakó paripa, egy borzderes tehenénke és pár kecske legelt a réteken. Egy vietnámi disznó makkot evett hangosan csámcsogva. Tyúkok, nagy taréjú pulykák kapirgáltak, és kacsák, libák serege úszkált a kis tóban vagy éppen mellette. Apró kifutójukban nyulak ugráltak.

A házikón kívül volt itt még egy épület, ebben az állateledelket, szerszámokat, a traktort és terepjárót tárolták.

A fiú saját faragású csúzlijával kezében mászott fel éppen a már említett óriási tölgyfára. Kúszott jó magasra, nesztelenül. Mikor már eléggé feljutott, elhelyezkedett.

A „mászóka” legtetején egy gyönyörű szajkó csicsergett. Nadrágja zsebéből kivette az előre oda készített kavicsot. Halkan megfeszítette a húrt és lőtt.

Találat! A madár élettelenül hullott a földre. A fiú elégedetten elmosolyodott. Lecsusszant a fáról. Oda, ahol két kutyájuk, Ziró, a németjuhász és Zerő, a bernáthegyi, épp DEZSŐ zsákmányán veszekedett.

– Takarodó! – kiáltotta. – Enyém!

Gyakorlott mozdulattal levágta, a madár fejét. Szép tollait félrerakta fejdísz készítésére, a pehelytollakat pedig anyjának párnatömésre. Kibelezte az állatot. Amikor a megtisztítással készen lett, tüzet gyújtott. A húst feltűzte egy nyársbotra és két villás ágon keresztbe fektette. A tűz élénken nyaldosta narancssárga nyalábjaival a pirulnikezdő szárnyast.

Eközben édesanyja a konyhában kenyeret dagasztott. Bekiáltott hozzá.

– Anya, éppen tüzet őrzök, mert szajkót lőttem, ha készen vagy, szedj nekem kerek repkényt és tormát!

– Rendben, pillanat és készen leszek.

A tűzvigyázás alatt Dezsőnek volt rá ideje, hogy a mellettük fekvő zöldségesből gyűjtsön paprikát, paradicsomot, hagymát, répát: ezek jóval közelebb voltak, mint a vadnövények. Mindent gusztusosan feldarabolt, majd amikor megsült a hús, egy tálcára rakta és szépen elrendezte. Anyukája is végzett a kerek, ropogós, illatozó kenyérrel. A nagy, házmelletti faasztalra kerültek ki az ínycsiklandó étkek.

Eközben az apa is készen lett dolgával. Hárman együtt ültek asztalhoz vacsorázni a meleg nyári estén.

***

Mariska apja fél ötkor hazaért a munkából. Bolti eladó volt. Otthon egy doboz várta. Piros, nagy, nyomtatott betűkkel azt írták rá: „APA LÉCCI!”

A megszólított csodálkozó arcát látva, a leány elmosolyodott. Öccse meg hangosan nevetni kezdett.

– Hüm–hüm, mi lehet ez? – szállt be a játékba az apuka.

– Nyisd ki! – türelmetlenkedett Karcsi.

A doboz ekkor magától kinyílt. Előlépett belőle egy kiscica, mint valami porondra készülő cirkuszi művész. Követte három testvére. Eddig még halovány mosoly ült a családfő arcán, ami most lefagyott. Kérdőn nézett anyára.

– Vedd ölbe őket! – biztatta felesége.

Ahogy felvette az egyik cicát, keze megakadt egy rákötött cetlin. Hangosan olvasta:

– „Hagy maradjak itt!” – mégsem következett automatikus válasz. Tekintete a következő kiscicára kúszott. Nagy sóhajtással vette tudomásul, azon is díszeleg egy felirat és a következőn, meg az azutánin is.

– „Szobatiszta leszek!” „Sok egeret fogok!” „Ha Isten idetett, miért küldenél el?” – olvasta sorban. Szegényt sarokba szorították. A kemény kőszív megolvadt.

– Na, jó! – adta meg magát – De jövőre nincs több új cica.

A gyerekek a kismacskákat majdnem eltaposva ugrottak nyakába.

– Köszi!!!

2. fejezet

A rémhír

Egy napon Mariska apukája, Sándor szokatlanul ráncos arccal tért haza a munkából. Vonásain látszott, hogy többről van szó, mint egy átlagos napi bosszúság. A gyerekeket is némileg türelmetlenül hessegette el maga körül és anyával akart beszélni. A kicsiket kiküldte rollerezni. Karcsi rosszallóan kérdezte Mariskát:

– Miért ilyen az apa?

– Nem tudom, majd kiderül – vont vállat nővére.

Eközben anyukájuk, Petra és Sándor elkezdett beszélgetni a vajszínű tapétájú, tágas, napfényes és immár csendes nappaliban.

– Mi a baj, drágám, olyan feldúltnak látszol? – ölelte meg felesége Sándort.

– Ma nem hoztam jó híreket.

– Hadd halljam, ki vele! Ami nem öl meg az, megerősít – biztatta Petra.

– Épp ez az, hogy talán megöl – morgott a férfi. Felesége döbbenten nézett rá.

– Ennyire komoly ez az ügy?

– Kitört a háború!

Rövid csend után a nő előóvakodott a kérdéssel:

– Annyi pletykát hoztál már haza a boltból, biztos igaz ez? Ilyen váratlanul? És milyen háború?

– Igen, igaz. Nem akartalak fölöslegesen ijesztgetni holmi szóbeszéddel, ezért utánanéztem. Tv, rádió, internet – mind tele a hírrel. Holnapra az újságok is le fogják hozni. Oroszország elfoglalta egész Ukrajnát és nem elégedett meg ennyivel, hadüzenet nélkül orvtámadást indított Magyarország ellen. Betörtek a határnál. Nyíregyházát ellepték a tankok és a határtól odáig minden településen is hadiszállást nyitottak az oroszok. Géppuskás katonák masíroznak a falvakban. Ráadásul Nyíregyháza városházát repülős bombatalálat érte. Mindez ma hajnaltól zajlik. A Magyar Állam a hivatásos katonai egységeit már mozgósítja, érkezőben vannak a csapatok Nyíregyháza környékére. A híradók szerint a civil lakosság sorozásáról holnap délutánra várhatók az első utasítások – tört ki az apából.

Csend lett. A nő kereste a szavakat.

– Hozzuk Isten elé az ügyet – kezdte halkan.

Villámcsapás volt számára a hír, eleinte azt hitte, valami munkahelyi vád nyomasztja férjét.

– Rendben… Én úgy el voltam foglalva az emberi oldallal, hogy Istenre nem is gondoltam – vallotta be. – Urunk, te igazgatod a világot, az embert, mindenkit. Azt is tudod, miért van ez a háború. Tudjuk, szereteted nem fogy el – hajtotta meg fejét imádkozni.

– És nem feledkezel el rólunk – tette hozzá az asszony.

– Ámen – mondták egyszerre.

– Bejöhetünk már? – dugták be fejüket a gyerekek az ajtón.

– Igen.

Ahogy beléptek, látták, hogy apa gondterhessége átterjedt anyára is. Ez nagyon szokatlan volt.

– Gyerekek, anyának már elmondtam. Most ti jöttök. Háború tört ki.

– Katona leszel? Hős vitéz? – lelkesedett a kis Karcsi.

Mariska már többet értett a mondottakból.

– Meg fognak ölni minket? Vagy börtönbe visznek? Ki a támadó?

– Nem leszek katona. Hős vitéz a mesékben van. A valóságban gyilkosnak nevezik. Jézus embere nem öli meg felebarátját – felelt az apa.

– Nem tudjuk mi lesz és hogyan lesz. Máshogy, mint eddig volt – tette hozzá az anya.

– Akkor bújdosni fogunk? Vagy rejtegetjük apát a szénapajtában a kiscicák helyén? – kérdezte a lány.

Karcsi nevetgélni kezdett az ötlet hallatán. Apa amint összegömbölyödve dorombol!

– Gyertek, úgyis a szokott esti áhítat időpontja van. Keressünk választ kézikönyvünkben, a Bibliában! – zárta rövidre a beszélgetést a családfő.

Kinyitotta a vaskos könyvet. Hangosan olvasta onnan, ahol kinyílt.

– „Kelj fel, vedd a gyermeket és anyját, menekülj” – sokatmondóan nézett Petrára és közben tette hozzá az igehelyet: – Máté 2. fejezet 13. igevers.

– Miii? – értetlenkedett Karcsi. Elképzelte, hogy apa felveszi anyát a hátára és valamelyik gyerekét, de melyiket? – Anya mellett engem fogsz vinni vagy a Marist? Elég erős leszel hozzá?

– Jöttök a lábatokon mindhárman! – mosolyodott el apa. – Ez a szakasz eredetileg Józsefet szólítja fel, hogy a baba Jézust és anyukáját, Máriát menekítse Egyiptomba Heródes király féltékenysége elől.

– Tessék? Engem is összekavarsz! – szólt bele Mariska. – Egyiptomba megyünk? Pálmafákhoz, majmocskákhoz és piramisokhoz? Nyaralunk? Olyan messze?

Az anya nagyon csendesen nézett maga elé. Apa mélyet sóhajtott, nem lesz ez egyszerű dolog két kisgyerekkel.

– Nem. Ez egy jelképes utasítás Istentől. Nem Egyiptom és nem viszlek ölben. Azt jelenti, el kell hagynunk a lakhelyünket és menekülnünk kell a háború fenyegette övezetből, el valahová, biztonságos helyre.

– Aha – mondta a nagyobbik gyermek. – Akkor indulunk ma éjjel, mint Jézusék?

– Nem. Holnap hajnalban az első vonattal. Gyalog nem jutnánk messzire. Autóval nehezebben jutunk át a határon – előzte meg a következő kérdéseket az apa.

– Átmehetünk elköszönni Bencétől és Lilitől? – kérdezte Karcsi a barátaikra utalva.

– Dehogyis! Nem tudhatja senki, hogy elindulunk. Nekem hadba kellene állnom, feltehetően szökevénynek fogok számítani.

– Most menjetek aludni, korán fogunk kelni – szólalt meg az anya. Miután lefektette a gyerekeket, Petra tanácstalanul nézett Sándorra.

– Mit is vigyünk? Mit pakoljak? Mennyi időre? Hova megyünk?

– Hát…váltóruha, napi élelem. Majd alakul. Induljunk Ausztria felé, az van legmesszebb a hadtértől.

– De az a leghosszabb út is keresztbe Magyarországon. Nem leszel túl feltűnő? Budapesten át férfiként?

– Igazad van… – gondolkodott Sándor. – Mi volna, ha Szlovákián át közelítenénk meg Ausztriát? Mondjuk, Balassagyarmatnál átmegyünk a szlovák oldalra. Váctól Szob felé túl forgalmas lesz, tőlünk egyenesen északra inkább fognak keresni, az túl közeli a lakcímünkhöz. Aztán, amíg nincs ott is hadi állapot, meg is állhatunk Szlovákiában.

– Rendben, ez jónak tűnik – sóhajtott felesége és nekiálltak összecsomagolni az éj leple alatt.

***

Egy másik magyar tájékon Dezső apja, Zsolt a közös családi vacsoránál szintén bejelentette a nagy hírt. Azt is hozzátette, hogy éjfélkor útnak is indulnak, ahogy azt előzőleg megtervezték háború kategóriás A– tervként.

– Mit viszünk? – kérdezte a gyerek már vagy ezredszerre, akit a terv részleteibe a felnőttek nem vontak be. – A lovakon megyünk, de visszük a kecskéket is? Mi lesz a hátrahagyott állatainkkal, vagy mind eltereljük?

– Napi vándorláshoz elegendő élelmet, hátizsákot és csak lovat – felelte az anyja.

– A többi állatot szabadon engedjük, nehogy éhen haljanak. A kutyák jönnek az első pontig – egészítette ki az apja.

– És mi lesz az első támaszponton? Ott elkergetjük őket?

– Azt majd ott meglátod. Kicsi vagy a titoktartáshoz. Nehogy kikotyogj bármit, ha elfognak, ezért nem árulhatom el – felelte szintúgy ezredszerre, fogyó türelemmel Zsolt.
Dezső durcásan összefonta karját.

– Ne nézzél úgy ránk, nem vagy felnőtt! – szólt rá anyja, Hanna.

– Hagyjál! – mormogta a fiú és tovább evett. De hamar visszatért az életkedve. – Izgalmas lesz ez a kaland! – tette hozzá szinte ujjongva pár falat után. A szülei erre felszisszentek.
– És veszélyes! Sokkal veszélyesebb, mint gondolnád – dünnyögte szigorúan a ház asszonya.
– Ne légy túl merész, a meggondolatlanság akár az életed is kérheti – figyelmeztette a családfő is gondterhelt ráncokkal az arcán.
– Jól van, na – fintorgott a fiú kamaszos hanyagsággal. – De én akkor is bátor és ügyes vagyok. Számtalanszor tapasztaltam már, a többi gyerek – milyen béna. Emlékeztek? A múltkori íjászversenyen még az eltört nyílvesszőt sem tudták újrafaragni maguknak!
– Ez igaz. De egy háború akkor is komoly dolog. Ott nem gyerekek vannak ellened, hanem képzett katonák és a saját államod, ha hadiszökevény a családod. Most együnk, aludnunk is kell még az út előtt! – vágta el a beszélgetés fonalát Zsolt.

3. fejezet
Úton, út félen

Reggel, vagyis inkább az éj leple alatt, pontban 00:00– kor megszólalt az ébresztő.
– Mi ez?! Álmodom, miért csörög ez az izé? – fortyogott Dezső félálomban, de ahogy felébredt a tudata is, kiugrott az ágyból. – Hurrá, indulunk! – kiáltotta, mintha csak egy nyári táborról lenne szó. Éppen azt álmodta az előbb, hogy rájuk találtak a katonák, de ő hősként megmenti a családot.

– Ne ilyen örömmel! ME– NE– KÜ– LÜNK! – lépett be apja a szobában és szótagolta nyomatékkal mondandóját.

– Felkantározom a lovakat – mondta visszafogottabban a fiú.

– Nem, előbb eszel egy müzliszeletet és két kocka csokit.

– Nem vagyok éhes, éjszaka van.

– Tedd, amit mondok! Értetted?! – szólt rá most már mérgesen az apja.

– Máskor te mondod, hogy akkor egyél, ha éhes vagy – feleselt Dezső az orra alatt mormogva, de nekilátott elfogyasztani az élelmet.

– Fiam, vedd már észre, hogy most vészeset van! – morgolódott a szobába belépő anyja, akinek éles fülét nem kerülte el a halk beszólás sem.

Zseblámpafénynél kantározták fel a lovakat és vettek fájó búcsút szeretett állatkáiktól kitárva karámjaik, óljai ajtaját. Ekkor kezdte Dezső is megérteni, hogy nem játszanak, hanem ez egy éles helyzet.
Elindultak egy erdei úton kísérteties bagolyhuhogás közepette. A kutyák csörtetésére a fiú többször összerezzent, habár szokva volt az éji természethez és tudta, most még nem leshetnek rájuk ellenségek a bozótban. Más volt most lovagolni, mint pár napja, amikor utoljára ült fel paripájára. Lekattintották fejlámpáikat, amikor kiértek a saját területükről. Szemük lassan hozzászokott a sötéthez. Ki tudták venni a félhold gyenge fényében a fák és cserjék körvonalait. A földút ezüstös csíkként kacskaringózott előttük.

Zsolt menetközben elővette a rádió-adóvevőt, hogy értesítse bárkájuk tagjait elindulásukról. A prepper családok, akik egymáshoz közel laktak és együtt készültek a különféle katasztrófahelyzetek forgatókönyvével, bárkának nevezték azokat a helyeket, amiket előkészítettek csoportos túlélési bázisként. A nevet Noé történetéből vették, aki bárka nevezetű hajóban élte túl az özönvizet családtagjaival és a föld állatfajaival.

Fazekasék a bárkájuknak hangadói voltak. Még öt másik család tartozott hozzájuk. Ha minden tervszerint halad, eggyel a Duna parton fognak találkozni, három a Cserhátból fog jönni és még egy a Börzsönyből fog csatlakozni.

Hamarosan kiértek a földútról a nappal is kisforgalmú, most teljesen elhagyatott betonútra, ott folytatták vándorlásukat. A Dunához egy fárasztó, aprólékos figyelemmel teli óra után érkeztek, Zerő és Ziró nyelve is már lógott a sok éji futkározástól. Amikor útjuk a Dunakanyar mentén végigfutó főutat keresztezte, éppen nem jött autó ezen a korahajnali órán, így könnyedén átvághattak a szemközti oldalon folytatódó ősvényre, mely közvetlenül a csillogó vizű folyó mellett vezetett. A méltóságteljesen folydogáló víz tükörként verte vissza a csillagok szikrázását. Mire odaértek a megbeszélt átkelőhelyre, a másik család már várta őket: András és Anita ikreikkel, a két Gabival, azaz Gáborral és Gabriellával, szintén mind lóháton.

– Ugye milyen izgi? – vágtatott oda Dezső Gáborhoz. Egymás mellé érve összecsapták tenyerüket egymással üdvözlésképpen. A Dezsőtől két évvel idősebb Gábor sokkal vaskosabbra és egy fejjel magasabbra nőtt a másik fiútól. Gabriella hosszú hajjal és kecsesebb testalkattal testvére hasonmása volt.

Miután üdvözölték ők is egymást, a felnőttek így szóltak a fiataloknak:
– Kössétek fel a fejetekre a ruháitokat, nehogy vizesek legyenek! – mindenki már fürdőruhát öltött még otthon felsőruházata alá.

– Feladat elvégezve! – közölte máris tisztelegve a három gyerek.

– Indulhatunk! – adta ki az utasítást András.

Gyülekezőhelyük éppen szembenállt a Kisoroszi Szigetcsúccsal. Elsőkörben odáig akarták átúsztatni a lovakat, majd onnan jött a nagyobb átkelés majdnem a túlsó partig, de előtte még keresztezték a sziklás partú Regenye Álomszigetet. Kissé aggódtak, hogy a kutyák hogyan fogják bírni az átúszást, ezért tették bele ezeket a megszakító állomásokat a tervbe, iletve ezen a részeken voltak kellőképpen elhagyatott ártéri erdők és homokos partszakaszok a folyó mentén.       Meghatározott rend szerint álltak sorba és lassan léptettek bele a sötét, hideg vízbe. A lovak egyenként csúsztak alá, majd hasaltak fel a víz színére. Elől ment Zsolt, aztán Hanna és Anita közrefogva a három gyermeket, hátul András zárta a sort. A kutyákat hívogatni kellett, hogy ők is bele merjenek gázolni az ismeretlenbe. A nyár végi levegő éjjelre lehűlt, a víz teteje ugyan még meleg volt, de az alja már jéghidegen nyaldosta lábszáraikat.

Dezső megborzongott a hullámok érintésétől és az izgalomtól. Maga sem tudta volna megmondani, melyiktől inkább. Mindent feledve csak a ló irányítására összpontosított. Izgatottsága már nem kellemesen csiklandó volt, hanem szívszorítóan hátborzongató. Ahogy egyre mélyebbre hatoltak a folyamban, a sodró vízáramlatok egyre taréjosabbra nőttek, úgy feszítették a lovak oldalát. Csak lassan haladhattak a szigetcsúcs felé.

A paripák megkönnyebbülve lépkedtek a sekély vízben, amikor odaértek. A kutyák örvendezve rázták meg csöpögő bundájukat. A lovasok libabőrösek lettek az enyhe éji szellőtől, ezért nem tartottak hosszas pihenőt, csak egy kis szusszanást. Ezalatt a homokos fövenyről behúzódtak az erdő szélárnyékába.

A lovak tétován léptek csak bele ismét a Duna vízébe. Érezni lehetett bennük is a feszültséget. ,,Itt sokkal nagyobb a sodrás, mint gondoltam volna az előző átkelés alapján…” – állapította meg magában Dezső aggodalmasan.

Egyszerre Ziró hangosan vinnyogni kezdett. Mind odakapták a fejüket a hang irányába. Borzalmas látvány tárult szemük elé. Egy örvény ragadta magával a szerencsétlen állatot, aki most körbe-körbe, pörgött a víztölcsérben kétségbeesetten kalimpálva lábaival.

Zsolt egyből cselekedett, előkapta a kötelet a nyeregtáskából. Egy pillanat alatt odakötözte a nyeregkápához, majd a másik végét a saját derekához és a vízbe vetette magát. Határozott mozdulatokkal a kutyához úszott. Őt is elkapta az örvény tekergő sodrása, de a ló megtartotta őket, ugyanis András addigra megragadta a kötőfékjét, miközben erélyes szavakkal ösztönözte, hogy ússzon tovább az ő lova mellett. Az állatok ösztönösen belátták, hogy nagy a veszély, így szinte vágtázva szelték a habokat. Zsolt és Ziró úgy érezték, szinte kettészakadnak a lovak és az örvénylés ellenkező irányú nyomása között, míg végre kiszakadtak a forgó tölcsérből. Zsolt megkönnyebbülten hurkolta át a kötelet magáról a csapzott kutya hasa alá, nehogy újból elsodródjon, aztán a kötélbe kapaszkodva visszaúszott a közben haladó lovához, aminek visszaküzdötte magát a hátára.

– Hú, ez aztán meleg helyzet volt! Csúcs vagy apa! – kiáltotta Dezső.

– Ne locsogjatok! – vágott közbe Anita. – Nézzétek, ott a kanyarnál egy nagy hajó jön! Kijjebb kell jutnunk, mire ideér!

A hatalmas teherhajó vészesen közeledett nem számítva vízi akadályokra. Szerencsére a lovak nem észlelték ezt az ijesztő monstrumot és nem dermedtek meg, mint ahogy az emberek szíve fagyott meg a félelemtől. Máris érezni lehetett a jármű keltette hullámlöketeket.

– Gyijá, gyijá, lódulj! – nógatták hátasaikat.

Még a feneküket is megpaskolták. Nekifeszültek a sodrásnak, de még így is elég lassan haladtak. A hajó holdfény vetette árnyéka máris rájuk vetült. Olyan hullámok csapdostak körülöttük, mintha tengeren lettek volna. A lovak rémülten nyerítettek. Mindenfelé víz fröcsögött. Egymást sem látták már. Dezső úgy érezte, kapaszkodni is alig bír, bármikor elnyelheti a hullámsír. A gép motorja egyre közelebbről, egyre hangosabban zúgott, majd fülsüketítővé vált dübörgése, amikor közvetlenül mellette föléje tornyosult a tovasikló óriási teherszállító uszálysorozat. Egy erős hullám úgy meglökte, hogy lovastól repült előrébb pár métert, de sikerült fennmaradniuk a víz színén.

A hajó méltóságteljesen tovaúszott. Dezső az átélt ijedelmektől még mindig remegve nézett szét. Számolni kezdte az élőket: „Apa és András ott van legelöl az összekötött állatokkal, ott egészen messze anya körvonala sejlik… jól arrébb sodródtak… itt mellettem látni Gabriellát, amott Anita vergődik. De hol van Gábor?”

– Gábor! Gábóór! – ordította bele a sötétségbe kétségbeesetten.

Gábor rekedtes hangon felelt kissé mögülle.

– Itt vagyok! Ne aggódj!... De Zerő? Hol van?

Dezső újra végigpásztázta a folyót a gyér csillagfénynél. Ekkora kezdtek elülni a nagyobb hullámok. A távolban feltűnt Zerő halvány alakja. Annyira lemaradt, hogy ő még a hajó túloldalán volt, amikor az átúszott közöttük.

– Mindannyian túléltük! – ujjongott Dezső.

Hamarosan annyira sekéllyé vált a vízszint, hogy leért a lovak lába. Kikapaszkodtak a következő szigetre és onnét ezekután már gyerekjáték volt átkelniük a keskeny sávon a Duna túlpartjára, majd onnan eljutniuk az első, megbeszélt állomáspontig.

***

Pirkadatkor anya felkeltette a gyerekeket. Fájó szívvel. Talán most ébreszti őket utoljára otthonukban… Petra lelke összefacsarodott és nem lelt nyugalmat: mi lesz vajon kicsinyeivel, férjével? Az álmatlan éjszaka után karikás szeme ismét könnyekkel telt meg. Összeszorította ajkait, tartania kellett magát, nem mutathatta a gyerekeknek belső küzdelmét, ráadásul ott dobogott mellkasa mélyén a vigasz: akik Istent követik, azoknak minden javukra válik. Előbb vagy utóbb. A fülébe csengett az az Ige is, hogy mindenre van erőm a Krisztusban.

Felsóhajtott. Úgy érezte kettészakad a bibliai igazság és a valóság kézzelfogható helyzete között.

– Ébresztő! – simogatta meg a gyerekek homlokát.

– Mi van? – suttogta Mariska félálomban.

– Indulunk – ez az egy szó annyit jelentett, hogy Maris szeméből egyből kiszállt az álom.

– Ó, pedig, úgy reméltem, hogy csak egy rossz álom volt!

Ekkorra már Karcsi is ébredezni kezdett. Álmosan kibotorkált a konyhába inni, de már jött is vissza, pedig ennyi idő alatt el sem érhetett a csapig.

– Anyaa! – kiáltotta – Egy idegen néni ül a konyhánkban!

Mariska szeme erre elkerekedett. Kérdőn bámultak anyára. Az asszony elmosolyodott.

– Nem, gyerekek, nem! – rázta meg a fejét. – Az apa!

A gyermekek meghökkentek, szóhoz sem jutottak a csodálkozástól. Az apa, az apa. Férfi, nem nő. Akkor most mi van? Elkezdődött ez a rémálom és éjszaka most meg egy boszorkány átvarázsolta? Még jó, hogy nem békává! Cikáztak gondolataik fejükben.

– Apának mint férfinek harcba kellene indulnia, nőként nem fogják akarni katonának vinni, ezért öltött álruhát – magyarázta Petra. A családi légkörben tapintható volt a feszültség és a rémület, de ez a kis humoros jelenet kissé oldotta a görcsöket, egészen addig, amíg a jelmezt élesben nem kellett kipróbálniuk utazás közben, akkor már inkább fokozta a szorongást.

Indulás előtt még gyorsan felöltöztek és bekaptak pár reggeliző kekszet. A szarvaskői vasútállomás nem volt messze a házuktól. Senki ismerőssel nem találkoztak még ezen a korai órán, sőt egyedül ők szálltak fel Eger irányába. Csakhamar elérték a várost. Átszállva itt sem gyűlt még fel nagy tömeg, ülőhely is bőven jutott nekik.

Hányszor jártak már itt! Hányszor olvasták már a feliratot: EGER! De most minden másnak tűnt, talán utoljára látják ezeket a jól ismert helyeket, amiken végigutaztak a hajnal során, talán sosem beszélnek újra barátaikkal, akiktől előző nap még csak egy szabványos, mit sem sejtő sziával köszöntek el, meg a kiscicák...! Habként a keserű tortára, az is rányomta bélyegét, hogy apát Enikő néninek kellett szólítani. Ezer kérdés és kétség villogott bennük: lesz–e jó vonat? Hol fognak éjszakázni? Apát el fogják–e kapni a rendőrök? Hol fognak hosszú távon lakni? Egyáltalán mi lesz, és hogy lesz? Isten miért engedte meg a háborút? Mi a célja vele?

Szerencsére a férjet elfogadta nőnek ez a kalauz is és minden rendben ment, ha nevezhető így bármi egy ilyen helyzetben. Hatvanban egy órát kellet várniuk az Aszódra menő vonatra. Itt már nem kevés ember gyűlt fel.

Az utazás elején a gyerekek el-elszundítottak, de az egyre több utas immár nagy ricsajt csapott, így nem tudtak tovább bóbiskolni. Aszódon ráadásul pont lekésték a csatlakozást, de félóra múlva megint a kocsikban álltak. Ezúttal már nyomorogtak a tömeg miatt. Úgy látszott többen gondolkodtak úgy, mint ők, és kísérelték meg a balassagyarmati határ felé elhagyni szülőföldjüket. A rengeteg ember között szinte egy sem volt, akin ne látszódott volna a gondterheltség.

4. fejezet

Amire senki sem számít

A vonat Galgagyörkön megállt. Mariska a nyitott ajtón bámult ki, elképzelte, ahogy apát elviszik, és ők egyedül maradnak. Látta a narancssárgás épületet, fantáziájában börtönnek, melyből „Enikő nénit” soha sem engedik ki...

A kalauz felmutatta a zöld jelzőtáblát, majd visszalépett a vonatra. A régi, kis piros vonat ajtói lassan, nyikorogva csukódtak be. Az egyik beragadt. Ezt egy fiatal nő jelentette a jegyellenőrnek. Az némi rángatás után úgy ítélte, hosszabb javítási munkát igényel, de a szerelvényt nem érdemes emiatt megállítani, ezért a bemondó kirecsegte:
– Figyelem, figyelem! A második kocsi hátsó ajtaja nyitott állapotban elakadt, kérem, vigyázzanak! Köszönjük szíves megértésüket!

Nem sokkal ezután Mariska szüleihez fordult.

– Pisilnem kell!

– Szomjas vagyok! – nyafogott közbe Karcsi.

– Mari, menj csak nyugodtan egyedül, te úgyis jobban átfurakszol a tömegen, mint mi nagyok – rendelkezett Petra. – Enikő, te meg add ide a táskát, hagy túrjak innivalót!

Mariska az embereket lökdösve nyomakodott át a tömegen. Hamarosan már nem is látta családját a sok– sok utastól. Úgy összepréselődtek néhol az emberek, hogy hosszas rendezkelődésbe telt még az is, hogy egy kislány átjusson közöttük.

A lánykának el kellett araszolnia a nyitott ajtó mellett is, ahhoz, hogy a mellékhelyiséghez jusson. Ott is tumultus volt, de senki sem akart a nyíláshoz közelebb húzódni, ezért közvetlenül az ajtó mellett kellett átpréselnie magát. Ráadásul a komoly hölgyek, akik éppen ott kaptak helyet, elmélyülten beszélgettek a háborús helyzetről, szinte észre sem vették a köztük tébláboló gyereket.

Mariska lenézett a mélybe, látta az elsuhanó fákat, rohanó bokrokat és úgy érezte ő áll, míg azok száguldanak. Ekkor a vonat hirtelen hangosat dudált egy a sínen átszökellő szarvas miatt.

A lány ettől összerándult és kizuhant az ajtón.

***

Dezső rémülten és kifulladva zihált. Végre leroskadhatott egy mohás fatörzsre, hogy végiggondolja, mi is történt az elmúlt negyedórában. A nyári nap még magasan járt, olyan 5-6 óra körül lehetett. Az enyhe szellő ellenére, ami a fákat lengette, úgy érezte majd megfullad. Ismeretlen akácerdőben ült. Kicsi felhők úsztak a kéklő égen, de mintha ott sem lakna senki a magasban, akit érdekelné a fiú sorsa és részvéttel tekintene rá, oly végtelenül egyedül érezte magát. „Sőt, ha lenne is ott valaki, akkor az ellenem szövetkezett!” – gondolta.

Teljesen kétségbe volt esve. Nem tudta, mihez kezdjen. Sehol semmi támasz. Máskor örömmel szaladgált volna az új tájon madarakat kergetve, növényeket határozva, újdonságot keresve, de most nem. Most minden teljesen más volt! El sem tudta hinni, hogy ez vele történik. „Ne, nem, ez nem lehet. Biztos csak egy rossz álom!”– motyogta félhangosan.

Az erdő fái észre sem vették fájdalmát, ám egy kedves és tarka, sőt színváltós pillangó cirógatóan szállt arcára. Más időben izgatottan figyelte volna, de nem, most semmiféleképpen sem… Megértette szülei mire gondoltak, mikor ezt mondták: „Nem veszélytelen az utunk.”. Ahogy légzése csillapult, elkezdte higgadtabban és részletesebben végiggondolni a felfoghatatlan történteket:

„Olyan szuper tervünk volt! Hogy történhetett ez?! Miképp jutottak a nyomunkra? Miért éppen minket?... Miért éppen minket bántottak? Akkora bűn, hogy menekülni akartunk? Mi lesz velük? Mi lesz velem?”– szinte látta maga előtt a közelmúlt eseményeit. „A bunker, a dohos sötét. A rémület, az az irtózatos szag. Ó, a szívem, hogy dobogott! Küzdeni, levegőt, fuldoklás, el innét, futás. Jaj!” – arcát a kezébe temetve felzokogott. „De mi is történt? Hogyan lehetséges ez?”

A folyami átkelés után a kis csoport hamarosan elért egy tanyát, ami már majdnem az első megálló pontjukat jelentette. A területet 10 m magas vaskerítés vette körbe.
– Mi ez? – kérdezte Gabriella meghökkenve mindannyiunk nevében kíváncsiságtól lyukas oldallal.
– Ez egy olyan prepper család lakhelye, akik védekezésre rendezkedtek be. Ha ellenség jön, áramot vezetnek a fém „páncélzatba” – felelte Anita, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.
– Tényleg? A prepperek nem mind úgy, mint mi bujdosnak háborúban? – csodálkozott Dezső.
– Minden ember máshogy készül a vészre. Prepper az is, aki csak például ételt gyűjt, az is, aki védekezik, vagy menekül, vagy aki valamilyen módon mindegyiket teszi.

Ekkor már várták őket a Börzsönyből motorral érkező barátok is: Feri és Anett. Nemsokára az egyik cserháti család is felbukkant lovas kocsin: Vera s Levi, a szülők, meg a gyerekek. Az apa a lovat hajtotta, a bakon Kata és Gergő beszélgettek. A lány Dezsőtől kicsit idősebb volt, a fiú is egy évvel. Az anyuka a kicsiket nyugtatta, az egyéves Vivit, a négyéves Esztert és a hatéves Tamást.

A tanyán mindenki lerakta a kísérő állatokat. Tervek szerint a védekezőknél maradtak a háborús idők végéig.

Amikor eddig jutott gondolataiban, Dezső felsóhajtott:

„Lehet soha nem látom viszont szegény lovacskám, meg Zirót, apa mennyit adott érte! Milyen édes, kis kölyök volt! Zerő… és… Igen ŐKET se. Bárcsak vissza találnék innen!” – ennyire még életében nem facsarodott össze a szíve.

A tanyán a három kamaszfiú hamar elvitte új helyükre a lovakat a gazda segítségével. Ilyenkorra biciklivel megérkezett Lea és Kristóf, meg lányuk Reni. Ezzel teljes létszámban összegyűlt az összes vándormenekülő. Együtt indultak gyalogosan a rejtekhelyük felé. A Bárkánál már várt rájuk a közelről érkező két bárkatag, egyben a helyszín felügyelői, előkészítői, János és Panna.

Egy elhagyatott, romos laktanya teljesen beerdősült területén találkoztak. A fák között régi, betonlépcsősor vezetett a mélybe.

János kinyitotta a földi bunker háromrétegű ajtajait és eléjuk tárult az elkövetkezendő idők lakhelye: egy ósdi, katonai bunker. Egy sötét, hosszúkás, kibetonozott barlangfélét láttak, amiből nyirkos, hűvös levegő áradt fel. Hátul egy szűkülő folyosó és egy levegőzőnyílás vezetett a felszínre. A hátsórészben gondosan felhalmoztak rengeteg tartós élelmiszert, hegyekben álltak a konzervek, befőttek, szárítmányok, ásványvizes palackok. Mellettük ruhakészlet, takarófélék, matracok, wc–papír halmok tornyosultak és egy palackos gáztűhely. Elképesztő látványt nyújtott mindez.

Mielőtt bevackoltak volna ebbe a földalatti verembe, Panna még körbevezette őket az erdőben megmutatni még néhány másik eldugott vagy elásott óriási hordót, amiben szintén élelem és felszerelés rejtőzött. Azt is elárulták, az a terv, hogy ha elfogy a készletük, továbbállnak, de azt szigorú titokként őrizték a felnőttek a gyerekek elől, hogy hova.

Ezután bevonultak a bunkerba. Hiába épült elég tágasra, igencsak szűkösen fért el benne ennyi ember, alig fekvőhelynyi terület jutott mindenkinek. Bezárkóztak zseblámpafényben.

Lassan teltek a percek, órák. A gyerekek egyre nyugtalanabbul fészkelődtek, a szülők azon töprengtek, vajon tényleg kibírható lesz–e ilyesformán az élet.

Gábor éppen a bejárati ajtók közé ürítette béltartalmát – amire tervszerint azért volt szükség, hogy ha valaki a későbbiekben rájuk törné az ajtókat, az áthatolhatatlan ürülékkupacba ütközzön – , amikor váratlan esemény történt.

Dezső éppen elbóbiskolt volna a kimerítő éjjeli kalandok után, amikor hirtelen mindenkiben megfagyott a vér. Zörgést és hangokat lehetett hallani. Parancsszavakat, puskaropogást, fejszecsattogást.

„Hogy lehetséges ez? Máris? Hogyan? Miért?” – száguldottak gondolataik. Dezső még most is remegett, amint agyában felvillantak ezek az emlékképek.

– Mi az, mi az ott? Az a narancssárga? – kiáltotta. Valamiféle gázfelhő kezdett terjedni a helyiségben, szépen lassan, méltóságteljesen, mintha rémisztgetni akart volna mindenkit szétfolyós karmaival.
– Kábítógáz – mondta vontatottan Feri.

Szinte mindenki megértette: nincs menekvés. Hadi fogságba visznek, hadbíróság, talán még kivégezés is várhatott rájuk. A legkisebbek a jelentőséget megérezve bújtak anyukájukhoz, aki felkapta Vivit és leroskadt. Anyai lelke magát okolta, hogy idejutottak.

Dezső feleszmélt. Gondolkodás nélkül a barlang végébe futott. Gyorsan, négykézláb bekúszott a folyosóba. Érezte, hogy orrát megcsapja a gáz édeskésen émelyítő illata, de már elég közel járt a szellőzőhöz, ahonnét friss levegő is áramlott be. Igyekezett rövid, felszínes lélegzetvételeket tenni, nehogy hasson a kábítás. Fulladozott, de hajtotta a rémület. Az alagút végén karjait feltartva felegyenesedett. Így éppen be tudta tuszakolni magát a járatba. Kezeivel és talpéleivel kínlódta centiméterenként egyre feljebb magát. Maga sem tudta, hogyan sikerült. Felért a kéményféle tetejéig. Fejével felfeszítette a levegőzőnyílást a behulló falevelektől és rágcsálóktól védő fémhálót. Megragadta a párkányt, kitolta magát a szabadba mindkét oldalát véresre horzsolva és nekiiramodott. Futott, futott minél messzebb el attól a szörnyű helytől.

Így került Dezső a farönkre, ahol fájó oldalát rázta a zokogás.

5. fejezet
Szerteszéjjel

Zsolt fájó fejjel ébredt fel. Nem értette, hogy került ide, ebbe a kopár helyiségbe. Körülnézett. Szürke falak meredeztek körülötte, egyik oldalt egy berácsozott ablak. „Vajon miért van ilyen gondosan lezárva?” – töprengett magában. – „Hiszen ez egy börtön!” – villant az eszébe. Egyszerre csapták fejbe az emlékek.

Felpróbált kelni, de élesen hasogatott a feje. Égtelen düh öntötte el. Mindenre, a világra, az emberiségre lett dühös. Mérgesen cikáztak a gondolatai: hol vannak a többiek? Dezső vajon túlélte? Mi lett a még kisebb gyerekekkel? Hol van a felesége?

Őrjöngve felordított. Haragosan belevágta öklét a falba. Hogy a csudában fülelték le őket?

Lassan csillapult haragja. Alkalmazkodnia kell és várnia a megfelelő pillanatot. Megnézte a szoba egyetlen berendezési tárgyát az ágyon kívül, az éjjeli szekrényt. Két rabruhát talált benne és egy Bibliát. Mind idegesen kiszórta a földre és megtaposta.

***

– Hol lehet Mariska? Olyan régen elment már – aggódott Petra.

– Várj még egy kicsit, aztán, ha nem jön, menj el megkeresni! Biztos csak lassan tud közlekedni a tömegben – szólt Sándor Enikőként elváltoztatott hangon.

Az anya idegesen tekintgetett lánya távozásának irányába. Pár perc elteltével elindult.

A wc–nél nem volt ott a gyerek. Megkérdezte kétségbeesetten az ottállókat:

– Nem láttak egy ilyesmi magas, mogyoróbarna hajú kislányt rózsaszín felsőben?

Azok azt mondták régebben mintha látták volna, de az nem most volt, már elindulhatott visszafelé. Így Petra a másik irányába indult keresni. Arrafelé is látták páran, de a nyitott ajtótól kezdve, mindenki csak a fejét ingatta.

Ahogy beszámolt Enikőnek és Karcsinak, jeges rémület kezdte kerülgetni a szívét. „Csaknem? Nem!” – üzente pillantása férjének. Az ő tekintete is ugyanezt sugallta vissza.

– Megyek, keresek kalauzt!

Petra a tömegben kérdezősködve kutatott jegyellenőr után. Közben szájról szájra adták a hírt az utasok, hogy egy kislány valószínűleg kizuhant a vonatból. Az utaskísérő nyomban ezer helyre telefonált, és megígérte, hogy perceken belül küldenek ki embereket, megnézni hátha a sín mellett van valahol sérülten. Igyekezett nyugtatgatni az anyukát, valószínűleg nem esett a kerekek alá, jó esélyei vannak megúszni a kalandot kisebb sérülésekkel.

A következő állomáson Petra és Karcsi leszálltak, Enikő továbbutazott, hogy minél előbb határon túl legyen. Az anya idegesen imádkozva várakozott.

Hamarosan híreket kapott: sehol senkit és semmit sem találtak sem a sínek mellett, sem a síneken. Ebből erőt meríthetett: megtudta, nem gázolta halálra a szerelvény Mariskát. Ha valóban kiesett és mozgásképes maradt, ez is jó hír volt. De hova tűnhetett? Vagy mégsem esett ki?

Pár megállóval arrébb a vasúti társaság leállította a vonatot. Mindenkit leszállítottak, hátha mégis a tömegben van a kislány. Nem volt ott. A vonat továbbment, Sándor álcázatát sem fedték fel, eljutott Balassagyarmatra. Onnan a megbeszéltek szerint a hídon átsétált Szlovákiába. A központi buszállomás mögötti füves dombon várakozott.

A rendőrök és mentősök még egyszer átkutatták a sínek menti területeket, de nem találták meg Marist. Lassan lebukóban volt már a nap. Az anya és Karcsi a sikertelen keresési akciót követően utazott „Enikő” után.

Sándor icipicit vidámabban fogadta őket, mint ahogy ők érezték magukat kisírt szemeikkel.

– Amíg itt üldögéltem tehetetlenül, imádkoztam, és ezt olvastam a Bibliámban: – mesélte – „Megvigasztalnak majd titeket, amikor látjátok útjaikat és cselekedeteiket; és megtudjátok, hogy nem hiába tettem mindazt, amit vele cselekedtem” – mondja az Úr Isten.” (Ezékiás 14: 23). Szóval fogadjuk el a történteket. Hordozzuk imában Marist, hogy tudja teljesíteni azt, amire elhívta az Úr bármi is az.

Felesége és fia álmélkodva néztek rá.

***

Vera egy kis helyiségben ébredt. Iszonyú hányingere volt. Felsikoltott ijedtében: „A gyermekeim! Jaj, vajon túlélték? Vikim! Olyan kicsi!” Eszeveszetten rángatta a rácsokat, aztán csak sírt gyermekei után. A börtönőr szánakozva figyelte, de egy szót sem szólt hozzá.

6. fejezet

Elhagyatottan?

Kissé később Dezsőnek eszébe jutott, hogy ha életben akar maradni, el kellene mennie a hordók egyikéhez. Emlékezett, Panna azt mondta, mindegyik elrejtett hátizsákban ugyanaz van. Minden pillanatban, minden apró fuvallatra összerezzenve, visszaosont. Csendes volt a tájék. Néma, kietlen. Csak a lábnyomok árulkodtak arról, hogy itt még nemrég emberek jártak. Mindenki és minden készlet eltűnt a bunkerből. Dezső bele se mert gondolni, mi lehetett a többiekkel és hová mehettek a katonák. Vajon a kicsi gyerekek egyáltalán túlélték a felnőtteknek adagolt gázmennyiséget? Megborzongott a gondolattól. Gyorsan egy elrejtett hordóhoz iszkolt. Szerencsére ez érintetlen maradt. Egy hatalmas fa odvába bújtatták és avarral, gallykupaccal fedték be. Nagy nehezen sikerült csak lecsavarnia a tetejét. De sikerült! Négy darab tömött táskát rejtett. Felemelte az egyiket és visszaindult előbbi morfondírozó helyére.

A fiú már higgadtabban nézte meg, mit rejt a hátizsák. Tudta, nem merülhet el az önsajnálatban, gyakorlatiasan muszáj cselekednie. Némi élelmet és ásványvizet talált. „Hát ez nem sok…”– állapította meg. „Remélem, akad itt más is, ezzel nem bírom sokáig itt a semmi közepén. Jó lenne pontosabban tudni, hol vagyok. Elég nagynak tűnik ez a Cserhát”.

Végigtapogatta a kisebb rekeszeket is. Müzliszeletekre bukkant és az egyikben rálelt egy térképre, ami a következő állomást jelölte. Megörült, ebben reménykedett. „Ez bőven elegendő étel és inni lesz, amíg odaérek, nincs nagyon messze” – gondolta a helyzethez mérten a lehető legelégedettebben és közben belenyúlt zsebébe, ahol keze beleütközött az otthonról hozott bicskájába. Mindig magánál tartotta, mint egy igazi faragómester. „Este indulok. Még biztos itt vannak valahol a katonák…” – kezdte szövögetni tervét. „Nem tudom, mi vár ott. Talán lesz arra valaki, aki segít. De jobb nem is erre gondolnom. Elég minden napnak a maga baja, arra kell koncentrálnom, hogy épségben odajussak”.

A kimerítő órák utáni egyhelyben ücsörgés közepette lassan-lassan elnyomta az álom. De nem lelt nyugalomra, a háború képei tolongtak benne. Amikor felébredt a félhomályban, félt. Félt. Úgy értve, hogy nem érzett mást csak rettegést és szorongást, az egész lénye a félelemé lett, félt mindentől, a magánytól, az ellenségtől és maga se tudta mitől. Úgy gondolta, ha lenne valaki mellette, legalább egy barát vagy egy háziállat, már nem rettegne ennyire. De egyedül volt. Nem is sejtette, hogy valójában valaki figyeli minden mozdulatát…

***

Mariska a sín mellett feküdt. Késő délelőtt felé járt az idő. Körülötte fák zöldelltek. Látta a színtiszta kék égen úszó bárányfelhőket. Zsongott körülötte a világ, mintha forgott volna a feje, de különben kellemesen érezte magát a cirógató napsütésben, csak a csuklója ne sajgott volna. Békésen ábrándozgatott egyfajta kábulatban. Az ésszerű gondolatai nem jártak, csupán az érzékei játszadoztak. Egy katica mászott fel kézfejére, pillangó rebbent a szemei előtt, majd egy szöcske ugrott a pocakjára, vadvirágok és zöld fűszálak csiklandozták mindenfelől.

Egyszerre csak a mellette futó sín sípoló hangon kezdett sisteregni jelezve egy vonatszerelvény közeledését.

Mariska hirtelen felült. Kitisztult a tudata, mintha egy gyönyörű álomból riadt volna fel a szörnyű valóságra. Már meg is pillantotta a távolban közeledő mozdonyt. Amint a kocsik elhúztak mellette, látta, hogy az ablakokból felfegyverzett katonák hajolnak ki a tájat kémlelve.

A lány szeme tágra nyílt a rémülettől. Egyetlen gondolat lüktetett az agyában: el innen! Minél messzebb és minél gyorsabban!

Felugrott, átrohant a sínen, majd túloldalon be a bozótsávba, onnét ki és végigszaladt a szántón. Futott, futott, ahogy csak a lába bírta. Keresztezett egy mezőgazdasági utat. Itt megtorpant gondolkodni, rátérjen-e, de inkább úgy látta jónak, hogy kerülje az esetleg arrajáró embereket, ezért tovább haladt az úttalan utakon, mígnem kifulladva akadályba ütközött, a Galgába. Ott a bokrok árnyékában leroskadt.