A mű eredeti címe: City Spies

First published by Aladdin in 2020

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

1230 Avenue of the Americas, New York, New York 10020

Szöveg © James Ponti, 2020

Illusztráció © Yaoyao Ma Van As, 2020

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Fordítás © Bottka Sándor Mátyás, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

A történetben szereplő személyek és események a képzelet művei.

Bármilyen hasonlatosság akár élő, akár holt személyhez teljességgel

a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-217-9 (papír)

ISBN 978-963-614-312-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Friedrich Zoltán

E-book: Scriptor Kft.

Denise-nek, aki feleség,

legjobb barát

és bűntárs egyben

1.

A férfi, akit Anyának hívtak

Sara a falon éktelenkedő foltot bámulta, és elképzelte, hogy a beázás nyoma igazából egy sziget. Azt már nem tudta volna megmondani, hogy a paca tényleg szigetnek tűnt, vagy csak ő vágyott kétségbeesetten valami trópusi paradicsomba, a lehető legtávolabb a brooklyni Kings Megyei Családjogi Bíróság szűk szobájától, amelyben épp a kirendelt ügyvédjével szemben ült egy asztalnál.

A nagydarab, gyűrött öltönyt viselő pasast Randall Stubbsnak hívták. Hatalmas teste az asztal fölé görnyedt, ahogy a lány aktáját tanulmányozta.

– Nem valami rózsás a helyzet – motyogta, mert a jelek szerint a jogi egyetemen azt tanították, hogy a nyilvánvaló dolgokat mindig külön el kell mondani. – Szerencséd, hogy ilyen nagylelkű ajánlatot tettek a peren kívüli megegyezésre.

– Tényleg? – kérdezte meglepetten Sara. – Milyen ajánlatot?

A pasas felnézett a papírokból.

– Ha minden vádpontban bűnösnek vallod magad, harminc hónapot kapsz a fiatalkorúak börtönében.

Két és fél év a rács mögött egyáltalán nem tűnt nagylelkűnek, bár úgy gondolta, hogy ott sem lehet sokkal rosszabb, mint a legutóbbi néhány nevelőcsaládjánál. De tizenkét éves kora ellenére Sara kemény csaj volt. Ezt is simán kibírja.

– És számítógépnek természetesen a közelébe sem mehetsz – tette hozzá az ügyvéd.

Na ezt viszont totálisan elfogadhatatlannak találta.

– Mennyi ideig?

– Amíg le nem töltöd a büntetésedet. Lehet, hogy tovább, ha a bíró ezt szabja a szabadulás feltételéül. Ez rajta múlik majd.

– De nem is csináltam semmit, én csak…

– Csak mit? – vágott a szavába a pohos. – Csak feltörted egész New York gyámügyi nyilvántartását? Az egész számítógéprendszert? Ezt akartad mondani? Mert a helyedben nem kezdeném azzal, hogy „én csak”.

– Tudom, de csak azt akartam…

– Senkit nem érdekel, hogy mit akartál! – pufogott a pasas. – Az számít, hogy mit csináltál. Egyetlen szerencséd, hogy tizenkét éves vagy. Ha tizenhárom lennél, lazán áttolnák az ügyedet a felnőttbíróságra, hogy példát statuáljanak veled.

Ez azért már szíven ütötte Sarát. Most először megbánta a dolgot. Nem azért, mert törvényt sértett, arról továbbra is meg volt győződve, hogy helyesen tette, amit tett, akár legális volt, akár nem. Az viszont meg sem fordult a fejében, hogy kitilthatják a világnak abból az egyetlen szegletéből, amelynek értelme volt a számára. A lány ugyanis kizárólag a számítógép billentyűzete mellett érezte otthon magát.

– Soha többet nem hackelek! – nézett ijedten az ügyvédre. – Megígérem!

– Ó, megígéred? – vigyorodott el gúnyosan a dagi. – A bíróságon esetleg letehetnéd a nagyesküt is, és megmutathatnád, hogy nincs csuriban a kezed. Az biztos megold majd mindent.

Sara nem mindig tudott uralkodni az indulatain. Ezt több nevelési tanácsadó és legalább két iskolapszichológus is leírta már a diagnózisában. Most mégis igyekezett megőrizni a nyugalmát, miközben végignézett a férfin, akinek elvileg az lett volna a dolga, hogy segítsen neki. Nem haragíthatta magára, ez a dagadék volt az egyetlen esélye rá, hogy ne álljon teljesen a földbe. Így hát vett egy nagy levegőt, és elszámolt magában tízig. Ezt a trükköt egy szociális munkástól tanulta, akinek a nevét már rég elfelejtette.

– Ha nem használhatok számítógépet – próbált a pasas lelkére beszélni alig leplezett kétségbeeséssel –, azzal elveszik tőlem az egyetlen dolgot, amihez értek. Az egyetlen dolgot, ami miatt különleges vagyok.

– Hát ezt azelőtt kellett volna végiggondolnod, hogy…

Saránál valószínűleg ekkor szakadt volna el a cérna, ha abban a pillanatban ki nem vágódik az ajtó, és be nem lép rajta valaki, aki minden tekintetben szöges ellentéte a kirendelt ügyvédjének.

A kócos, fekete hajú férfi magas volt, és vékony. Makulátlan öltönyéhez viselt nyakkendője tökéletesen illett a díszzsebkendőjéhez, és brit akcentussal beszélt.

– Ezer bocsánat a zavarásért – közölte udvariasan. – De attól tartok, az ott az én helyem.

– Nem jó helyen jár – mordult rá Stubbs. – Folytathatnám a tanácskozást az ügyfelemmel?

– Csakhogy e szerint az ügyvédváltási űrlap szerint a fiatal hölgy már az én ügyfelem – válaszolt a férfi, miközben átnyújtott Stubbsnak egy papírt.

A jelenet azonnal mosolyt varázsolt Sara arcára.

Stubbs végigmérte a férfit.

– Ez baromság! Egy ilyennek nem telik a magafajta nagymenő ügyvédre. Nincs is pénze.

– Hát persze hogy nincsen pénze, hiszen tizenkét éves. A tizenkét éveseknek nincsen pénzük, nekik bicajuk van, meg hátizsákjuk. Ennek a tizenkét évesnek mindazonáltal van egy ügyvédje is. Az űrlap szerint ugyanis engem bíztak meg Sara Maria Martinez kisasszony jogi képviseletével. – A lányhoz fordult, és rámosolygott. – Ön lenne az?

– Igen, én.

– Pompás! Ezek szerint mégiscsak jó helyen járok.

– Ki bízta meg magát? – értetlenkedett a kirendelt védő.

– Egy érdekelt fél – közölte a jövevény. – Attól tartok, önnek ennél többet nem kell tudnia. Ha megkérhetem, hagyjon hát magunkra bennünket, sok megbeszélnivalónk van még Sarával. Hamarosan jelenésünk van a bíró előtt.

– Én azért utánajárok ennek – motyogta maga elé Stubbs, miközben az iratait tömködte befelé az aktatáskájába.

– Van egy elbűvölő hölgy a hetedik emeleten, aki bizonyára szívesen segít önnek – vágta rá az angol férfi. – Valerie-nek hívják, ő a bírósági ügyintéző.

– Tudom, ki az a Valerie! – csattant fel a dagadék, és a magas férfi mellett áttörtetve kicaplatott a folyosóra.

Mondani akart még valamit, de csak egy dühös horkantás jött ki a torkán, mielőtt eltrappolt.

Amint Stubbs lelépett, az új ügyvéd becsukta a szoba ajtaját, és leült Sarával szemben.

– Lenyűgöző! – jegyezte meg ámulva. – Sosem értettem, miért mondják a dühös emberre, hogy dúl-fúl, de ő tényleg majdnem megfulladt mérgében. Ilyet még nem is láttam.

Sarának fogalma sem volt, ki bérelhetett neki ügyvédet, mindenesetre örült a cserének.

– Én sem.

– Nos. Először is árulja el – kezdte a brit, miközben kipattintotta az aktatáskája két csatját –, valóban sikerült bejutnia a város gyámügyi nyilvántartó rendszerébe?

A lány láthatóan habozott, hogy válaszoljon-e.

– Semmi oka az aggodalomra. Az ügyvédi titoktartás köt engem, senkinek sem árulhatok el semmit abból, amit itt elmond. De tudnom kell, hogy igaz-e a vád.

Sara alig észrevehetően bólintott.

– Igen, igaz.

– Pompás! – rikkantott a férfi, miközben rákacsintott, majd elővett a táskájából egy kisebbfajta laptopot, és a lány elé tolta az asztalon. – Akkor ismételje meg, kérem!

– Mit ismételjek meg? – kerekedett el a lány szeme.

– Törje fel az igazságügyi adatbázist! – utasította a férfi. – Írja át a hivatalos nyilvántartásban az ügyvédje nevét, mielőtt Stubbs úr felér a hetedikre, és lekérdezi az adatot.

– Úgy érti, hogy mégsem maga az ügyvédem?

– Soha nem jártam jogi egyetemre – mondta cinkosan a férfi. – Egy-kettő! Haladjunk! Az egyik munkatársam feltartja Stubbs urat a folyosón, de nem tudom, meddig sikerül húznia az időt.

Sara körül forogni kezdett a világ. Már semmit sem értett.

– Figyu, én nem tudom, kicsoda maga, de jár nekem egy kirendelt ügyvéd. Egy igazi ügyvéd.

– Kapott is. A mustárfoltos nyakkendős pacákot választották a feladatra – csóválta a fejét a férfi. – Nem tudom, ön hogy van vele, de engem nem nyűgözött le különösebben. Ugyanez a bíróság, amely kirendelte a védőt, az elmúlt kilenc év során hat nevelőcsaládot és kilenc iskolát jelölt ki önnek. Egyik rosszabbul sült el, mint a másik. Mit szólna hozzá, ha most megpróbálnánk valami újat?

Sara a férfire nézett, aztán a számítógépre. Kíváncsi volt, de bizonytalan is.

– Nem tudom, hogy…

– Mit mondott a hájfej, mi vár önre? – vágott a szavába a férfi. – Lefogadom, hogy összehozott egy peren kívüli egyezséget az ügyésszel.

– Két és fél év a fiatalkorúak börtönében. És eltiltanak a számítógépektől.

Az idegen a fejét csóválta.

– Ennél én jogi diploma nélkül is jobbat tudok.

Sara nem tudta volna megmondani, hogy miért, de elhitte. Talán csak a megcsillanó remény, talán a kétségbeesés miatt. De hallgatott az ösztöneire, és gépelni kezdett.

– Pompás – szólt a férfi. – Megígérem, hogy valószínűleg nem bánja meg.

– Valószínűleg?! – vonta fel a szemöldökét Sara. – Nem most jönne az, hogy ígéretekkel a bizalmamba férkőzik?

– Csak a bolondok és a szélhámosok ígérnek olyasmit, ami nem teljesen rajtuk múlik – válaszolt a férfi. – De én optimista vagyok, ezért körülbelül… nyolcvanhét százalék esélyt látok a sikerre.

Sara elmosolyodott gépelés közben.

– Milyen vas ez?

– A számítógép? Rendelésre készült, sajátos igényeknek megfelelően.

– Ezt külön magának tervezte valaki?

A férfi bólintott.

– Hát…, akárki rakta is össze, tudta, mit csinál.

– Várjon, amíg meglátja a nagyot! – mosolyodott el az idegen. – Imádni fogja. Feltéve persze, hogy nem tesznek mindkettőnket hűvösre még ma.

Sara jól ismerte a számítógépeket, de ehhez foghatót még életében nem látott. Erős volt, és gyors, néhány pillanat alatt áthasított az igazságügyi szervereket védő tűzfalon.

– Be sem foltozták a rést, amit nemrég használtam! – hitetlenkedett a lány.

– A nagyra nőtt szervezetek lassan mozdulnak – jegyezte meg a férfi. – Reméljük, ez igaz a nagyra nőtt ügyvédekre is.

Sarának két percébe telt, amíg elérte az ügyvédi beosztás adatbázisát. Vígan kitörölte az ügye mellől Randall Stubbs nevét, majd az ismeretlenhez fordult.

– Önt hogy is hívják?

– Remek kérdés! Melyik hangzik jobban? – nézett rá a férfi, miközben előhúzott a táskájából három útlevelet. – III. Croydon St. Vincent Marlborough – olvasott bele az elsőbe. Elhúzta a száját. – Ez kicsit talán túlzás, nemdebár?

A lány bólintott.

– De.

– Akkor ez kilőve. – Kinyitotta a második igazolványt. – Nigel Honeybuns – olvasta, majd jót kacagott a szó jelentésén. – Mézes csiga? Ez határozottan tetszik! Azt hiszem, elteszem magamnak későbbre. – Azzal betuszkolta a dokumentumot az aktatáska egyik oldalzsebébe.

– Csak szólok, hogy sietnünk kéne – emlékeztette Sara.

– Igen, igen, máris. Meg is vagyunk! – kurjantotta a brit, miközben fellapozta a harmadik útlevelet. – Gerald Anderson. Rendes név egy rendes ügyvédnek. Színtelen, szagtalan, és azonnal felejthető. Pont ilyen kell nekünk. Tessék, ez a nevem: Gerald Anderson.

Átnyújtotta Sarának az útlevelet, hogy a lány pontosan lemásolhassa és beírhassa az adatbázisba.

– Már csak egy klikk a frissítésre, és kész is – nézett rá Sara.

Az ismeretlen idegesen visszamosolygott, majd hallgatózni kezdett.

– Nem hallok vészjelzőt. – Kinyitotta az ajtót, és kikukucskált a folyosóra. – Senki sem rohan letartóztatni minket. Gratulálok, igazán nagyszerű munka!

– Attól eltekintve, hogy most van egy ügyvédem, aki életében nem tanult jogot.

– De egy csomó bírósági valóságshow-t láttam a tévében! – közölte a férfi. – Elboldogulok egy tárgyalóteremben, meglátja.

– Úgy érti, valószínűleg elboldogul? – csipkelődött Sara.

A nemügyvéd jót mosolygott.

– Pontosan úgy. Valószínűleg. Előtte azonban lenne néhány kérdésem a hackelésről.

– Abban ott biztosan mindent alaposan leírtak – mutatott Sara az asztalon fekvő dossziéra.

– Ebből csak az derült ki, hogy mit csinált – válaszolt a férfi. – Én viszont arra vagyok kíváncsi, hogy miért csinálta.

– Az ügyvédem… mármint az igazi, tudja, aki jogi egyetemre is járt, azt mondta, hogy nem számít, miért tettem.

– Neki nem számít. Talán még a bírónak sem. De nekem nagyon is.

Sara végiggondolta, hogyan magyarázhatná el az egészet a lehető legtömörebben. Nem akarta, hogy az emlékek felzaklassák, mert gyűlölte mások előtt feltárni az érzelmeit.

– A legutóbbi nevelőszüleim…

– Leonard és Deborah Clark?

– Igen, ők – húzta el a száját a lány. – Rendszeresen több gyereket fogadnak be, mint amennyi elfér náluk, mert az állam fejenként fizet nekik utánuk. A több gyerekkel több bevétel jár, akár rájuk költik a pénzt, akár nem. Ezt ugyanis igazából senki sem ellenőrzi. Szűk hálószobákba zsúfoltak össze bennünket. Nem osztották ki az ételt, hanem egy nagy tálban letették az asztal közepére, hogy többnek tűnjön. Azt mondták, ez így „családias”, ami vicc, mert amúgy egyáltalán nem kezeltek minket családtagként. Úgy egy hónappal ezelőtt érkezett egy új kisfiú. Gabriel. Rémült volt, szomorú, és magányos. Amilyen bármelyik ötéves lett volna az ő helyében. Engem megszeretett, mert rajta kívül én voltam az egyetlen latin-amerikai származású a házban.

– Spanyolul beszélgetett vele?

– Néha – bólintott Sara. – Amíg meg nem tiltották. Mr. Clark azt mondta: „Szokjátok csak meg, hogy angolul beszéltek, mert nem otthon vagytok, hanem Amerikába’!”

Az álügyvéd a fejét csóválta.

– Ön mit válaszolt erre?

– Csak megjegyeztem, hogy Puerto Rico eddig is Amerika része volt, én magam egész életemben Brooklynban éltem, amúgy meg, ha ennyire fontos neki az angol nyelv, illene helyesen használnia a helyhatározó ragokat.

– Pimasz, de bátor – nevetett fel a férfi. – És bajba került érte?

A lány bólintott. Egy pillanatra eltűnt az arcáról a jókedv.

– Én kibírtam, de Gabriel rosszabbul viselte a büntetéseket.

– Őt miért fegyelmezték?

Sara elhallgatott, és látta, hogy a férfi az arckifejezését tanulmányozza. A szemébe akart nézni, miközben Sara mesélt.

– Egyik éjjel bepisilt az ágyába. Büntetésből bezárták az előszobaszekrénybe. Hallottam, hogy zokog. Ők nem is törődtek vele, hagyták volna bőgni egész éjjel. Úgyhogy felkeltem, és kiengedtem.

– Mi történt ezután?

– Engem is bezártak Gabriel mellé. Azt mondták, tanuljam meg, hol a helyem. Egy hajcsattal kinyitottam belülről a zárat, és kiszabadítottam magunkat. – Sara már a könnyeivel küszködött, ezért szünetet tartott.

– És azután? – nógatta a férfi.

– Azután kizártak bennünket a ház tetejére. Egész éjszakára ott hagytak a lapostetőn. Hideg volt. És ijesztő. Másnap reggel elmentem suliba, bekéredzkedtem a számítógépterembe, és munkához láttam. Először feltörtem a gyámügy nyilvántartását, hogy megnézzem, hány gyereket helyeztek már el Clarkéknál. Aztán feltörtem a netbankjukat, és kigyűjtöttem, hogy mennyit kapnak a gyerekek után, és mire költik igazából.

– Várjunk csak! – szólalt meg a férfi, és lapozgatni kezdett a papírok között. – A banki rendszer feltörése nem szerepel a vádak között.

Sara elvigyorodott.

– Ja, a bank visszavonta a feljelentést. Gondolom, nem akartak hülyét csinálni magukból azzal, hogy egy tizenkét éves lány simán kijátszotta a biztonsági rendszerüket.

– Nem semmi! – bólintott az álügyvéd. – Ez később még hasznos lehet. Miután összegyűjtött mindent, mihez kezdett az információval?

– Elküldtem a gyerekvédelmi hivatalnak – válaszolt Sara. – És tudja, milyen hülye vagyok? Amikor megállt a rendőrautó a ház előtt, komolyan azt hittem, hogy a nevelőszüleimért jönnek. Úgy negyvenöt másodpercig boldog is voltam.

– De önt tartóztatták le.

A lány bólintott.

– Clarkék sorba állították a többi gyereket az ajtó előtt, hogy végignézzék, ahogy bilincsben elvezetnek a rendőrök. – Sara összeszorította a szemét. Egyetlen könnycseppet sem volt hajlandó kiereszteni onnan. – Azt mondták nekik: „Látjátok, így járnak a bűnözők.”

A férfi igazából már hallotta a történetet előző este, egy lehallgatókészüléken keresztül, de szerette, ha valamit kétszer mondanak el neki. Ilyenkor azt figyelte, változik-e a történet. Ebből jól lehetett következtetni arra, hogy igazat mond-e a beszélő. Másrészről a visszaemlékezés közben a lány arcáról is mindent leolvashatott, amit tudni akart.

– Nagyon meggyőző indok – összegezte a nemügyvéd. – Ezzel már tudok mit kezdeni. Sokat tudok tenni önért.

– Úgy érti, valószínűleg? – kérdezte ismét a lány.

A férfi kedvesen rámosolygott.

– Nem. Egész biztosan. De önnek is tennie kell valamit, méghozzá nagyon is nehéz dolgot. Olyasmit, amire az aktáiban található jellemzések szerint ön alapvetően képtelen.

– Mi lenne az?

– Bízzon meg bennem! – kérte a férfi. – Bármit is mondok vagy bármit is teszek, muszáj lesz megbíznia bennem.

– Mégis hogyan bíznék meg magában? – csattant fel a lány. – Még a nevét sem tudom!

– Dehogynem! Én vagyok Nigel Honeybuns. És Gerald Anderson. Időnként még III. Croydon St. Vincent Marlborough is, ha a szükség úgy hozza. – Megvonta a vállát. – De a barátaim és munkatársaim, akik közé reményeim szerint hamarosan önt is sorolhatom, csak Anyának szólítanak.

Sara felkacagott. A letartóztatása óta most először nevetett.

– Anya? Viszonylag szokatlan név egy férfinak.

– Valóban – mosolygott vissza rá az álügyvéd. – De én magam is viszonylag szokatlan férfi vagyok, ha szabad így mondanom.

2.

Roppantvár

A jellemzések Sara aktájában pontosak voltak. A lány nem bízott az emberekben. Különösen a felnőttekben nem. Őszintén szólva, eddig nem is sok felnőtt adott okot neki a bizalomra. A sors összehozta ugyan néhány jó tanárral és két kedves nevelőcsaláddal, de nagyjából ennyi. Nem csoda hát, hogy most, amikor egy bírósági cellában ülve arra várt, hogy behívják a tárgyalóterembe, kétségei támadtak, hogy higgyen-e a férfinak, akit Anyának hívtak, és legalább három hamis útlevelet tartott az aktatáskájában.

– Hé, burzsuj csajszi, engem nem akarsz kisegíteni?

Rajta kívül három másik lány dekkolt csak a zárkában, mégis eltartott egy ideig, amíg Sara rájött, hogy hozzá beszélnek. Majdnem elnevette magát, annyira abszurd volt a gondolat.

– Én kicsit sem vagyok burzsuj.

A Sarával szemközti padon ülő, nála idősebb és sokkal nagyobb csaj előrehajolt:

– Láttam az ügyvédedet – mondta. – Csilivili öltöny, drága cipő… Ahhoz, hogy ilyen ügyvéded legyen, pénz is kell. Megkérhetnéd, hogy nekem is segítsen egy kicsit. Vagy én is vigyázhatok rád, nehogy bajod essen a böriben. Nem sok pénz az a családodnak…

– Hagyd őt békén!

A figyelmeztetés váratlan helyről érkezett: Sara mellől, egy Emily nevű lánytól, akivel Sara ugyanabban a cellában töltötte az előző éjszakát. Tökéletes manikűrjéről ítélve Emily sokkal otthonosabban mozgott egy szépségszalonban, mint a börtönben. Azt mesélte, bolti tolvajlásért kapcsolták le, és az anyja úgy döntött, jó lecke lesz neki, ha rácsok mögött tölt egy éjszakát.

– Hozzád meg ki szólt, királylány?! – förmedt rá a nagydarab csaj.

– Csak mondom. Ha Sarát meg kell védeni, arra itt vagyok én – válaszolt nyugodt hangon Emily. – Szóval kösz az ajánlatot, de kösz, nem kell.

A nagy csaj felállt. Teljesen föléjük tornyosult, de már csak Emilyvel törődött.

– És mégis hogy akarsz te megvédeni bárkit is?

– Nyugi, lányok! – próbálta elsimítani a helyzetet Sara. – Félreértés az egész. Nekem nincs pénzem, és nem is szorulok védelemre.

Emily figyelemre sem méltatta. Felegyenesedett, és közel hajolt a nagy csajhoz, szinte az arcába mászott.

– Egyszerű. Ezzel – mondta, és felemelte a két hüvelykujját.

– Ó! Üzit írsz valakinek a telefonon, amit megpróbáltál ellopni?

– Nem – közölte kimérten Emily. – Így csinálok velük! – azzal egyetlen villámgyors mozdulattal mindkét oldalon a támadó bordái közé döfte a hüvelykujját. A nagy csaj levegő után kapkodott, és megtántorodott. Sara ámulva figyelte, ahogy Emily megfogja és óvatosan leereszti a szemközti padra, nehogy a földre essen.

– Egy darabig még fájni fog, és megmarad a nyoma is, de túléled – közölte visszafojtott hangon. – Azt nem ígérem, hogy legközelebb ilyen könnyen megúszod, szóval gondold meg jól, kit fenyegetsz!

Sara csak ült elkerekedett szemmel, és megpróbálta megérteni, hogy mi történt, amikor az őr jelent meg az ajtóban.

– Martinez, Sara – szólította a következő vádlottat.

A lány nem reagált, mert még mindig nem tért teljesen magához.

– Martinez, Sara – ismételte meg a nevet az őr.

– Ja, itt vagyok.

– Várja a bíró – közölte az egyenruhás, és kinyitotta az ajtót.

Sara visszanézett Emilyre. Az rámosolygott.

– Sok szerencsét a tárgyaláson!

– Kösz – válaszolt Sara, és elindult, de menet közben a még mindig ziháló csaj felé intett a fejével. – És ezt is köszönöm!

– Ugyan! Erre valók a cellatesók.

Az őr a tárgyalóterembe vezette Sarát, akinek még akkor is a két lány között történtek kavarogtak a fejében, amikor leült Anya mellé a vádlottak padjára.

– Jól van? – kérdezte a férfi Sara arcát látva.

– Ja – válaszolt a lány. – Minden oké.

– Az jó, mert most aztán oda kell figyelnie arra, ami történik. És fontos, hogy ne feledje, amit a bizalomról megbeszéltünk.

Sarának már fogalma sem volt, mit gondoljon a pasiról, de nem is maradt ideje ezen töprengeni. A törvényszolga ugyanis felállt, és bejelentette a bírót.

– Kérem, álljanak fel! Az ülést a tiszteletre méltó Lyman J. Pancake bíró úr vezeti.

Anya elmosolyodott.

– Pancake? Mint palacsinta? Mégiscsak a Honeybuns nevet kellett volna választanom, összeállt volna egy finom reggeli.

Sara nem nevetett. Nem volt vicces kedvében.

Ugyanez sajnos igaz volt a tiszteletre méltó Lyman J. Pancake bíró úrra is. A nevén kívül jól láthatóan az égvilágon semmi kedélyes nem volt benne. Talán éppen az ölt ki belőle minden melegséget és humorérzéket, hogy egész életében mindenki a nevén élcelődött. Az arcát leginkább úgy lehetett volna leírni, mintha folyamatosan cukor nélküli limonádét szürcsölt volna. Haja maradéka fehér sörtecsíkként képviseltette magát, amely egyik füle felett indult, és a tarkón át a másikig ért.

Néhány jogi formalitás után a bíró ráfordult az első kérdésre:

– Ártatlannak vagy bűnösnek vallja magát?

Anya csak annyi időre nézett fel az aktatáskájából, hogy bejelentse:

– Bűnösnek, tisztelt törvényszék.

Sara tisztában volt vele, hogy bűnös, de azt hitte, lesz némi alkudozás, mielőtt ezt beismeri. A tévében legalábbis úgy látta, a bűnösök kezdetben mindig ártatlannak vallják magukat.

A bíró az ügyészhez fordult, és megkérdezte:

– Ms. Adams, kötött peren kívüli egyezséget a vádlottal?

Az ügyész magas, vékony nő volt rövid, szőke hajjal. Fiatalos arcáról ítélve csak néhány éve kerülhetett ki a jogi egyetemről, széles mosolyán pedig látszott, hogy ha meg is lepődött rajta, módfelett örült, hogy a vádlott bűnösnek vallotta magát.

– Nem, bíró úr – válaszolt. – Folytattam ugyan előzetes tárgyalásokat Ms. Martinez előző ügyvédjével, de nem kötöttünk egyezséget.

– Az ügyész nagyon örül magának – súgta Sara idegesen az ügyvédjének. – Szerintem nem kellett volna bűnösnek vallani magunkat.

– Igaz ez, Mr. Anderson? – fordult feléjük a bíró.

Anya válasz helyett elmélyülten pakolászott a táskájában. Eltelt néhány másodperc, mire Sarának leesett: nem ismerte fel a saját álnevét.

– Igaz ez, Mr. Anderson? – ismételte meg a kérdést a bíró, ezúttal kissé hangosabban.

Sara oldalba bökte az ügyvédjét.

– Maga Mr. Anderson!

– Hoppá! Mondom én, hogy felejthető név – súgta vissza Anya, majd a bíróhoz fordult, és visszakérdezett: – Mi az igaz, tisztelt bíróság?

– Hogy nem állapodott meg az ügyészséggel.

– Ha jól tudom, az ügyészség két és fél éves elzárást javasolt a fiatalkorúak börtönében – mondta Anya.

– Elképzelhető, hogy a megbeszélés során ez is felmerült lehetőségként – válaszolt az ügyész az Alice Csodaországban macskáját megszégyenítő vigyorral az arcán. – De, mint mondtam, hivatalos megállapodás nem köttetett. Most viszont, hogy a vádlott a bíróság színe előtt bűnösnek vallotta magát, ennyivel már nem fogja megúszni.

Sara összeroskadt a széken. Ez gyenge kezdés után erős visszaesésnek tűnt.

– Semmi gond – közölte az ügyvédje. – Az ajánlat egyébként sem volt elfogadható számunkra.

– Garantálom, hogy ennél nem kap jobbat – sziszegett az ügyész.

– Nem is szeretnék jobbat – jelentette ki Anya. – Én rosszabbat szeretnék.

Sara már semmit nem értett.

– Tessék? – értetlenkedett a bíró is.

– A harminc hónap sehogy sem elég – kezdte magyarázni Anya. – Ügyfelem szigorúan bizalmas számítógépes fájlok titkosítását törte fel. Ráadásul, bár ez nem szerepel a vádpontok között, egy multinacionális bank pénzügyi nyilvántartásába is behatolt.

– Hé! – ellenkezett Sara. – Mi van az ügyvédi titoktartással?

– Az csak az igazi ügyvédekre vonatkozik – vetette oda neki súgva Anya, majd visszafordult a bíróhoz, és folytatta. – Tisztelt bíróság, itt igen komoly bűncselekmények sorozatáról van szó, ez a fajta viselkedés két és fél évnél mindenképpen hosszabb büntetést igényel. Személy szerint azt javaslom, a vádlott nagykorúságáig maradjon felügyelet alatt.

– Mit csinál? – suttogta felháborodottan Sara. – Az hat év!

– Egy pillanat, bíró úr! – szólt az ujját felemelve a védő. – Egyeztetnem kell az ügyfelemmel.

Anya előrehajolt, a száját közvetlenül a lány füléhez szorította.

– Tudom, hogy ez őrültségnek tűnik, de ez itt az a rész, amikor meg kell bíznia bennem.

– De maga szigorúbb büntetést kér, mint amit felajánlottak! – vitatkozott a lány. – Ennek semmi értelme!

– Megérti, amint végeztem – válaszolt nyugodtan a férfi, majd lecsatolta az órát a csuklójáról, és átnyújtotta Sarának. – Adjon kilencven másodpercet! Nem kérek többet. Azután dönthet, hogy mi legyen.

A lánynak csak most tűnt fel, hogy Anya kézfején ronda égésnyomok éktelenkednek. A sebek végigfutottak a karján, fel egészen az ingujja alá. Ez eddig valahogy fel sem tűnt neki.

– Épülettűz – szólalt meg a férfi ügyfele arckifejezését látva. – Amint kijutottunk innen, elmesélem. De addig a másfél percig még bízzon meg bennem, kérem.

Fura, de Sarát a sebhelyek győzték meg. Arra utaltak, hogy a férfi nagy dumája és jól szabott öltönye alatt valami komolyabb rejlik. Ez az ember komoly szenvedést élt túl, ami azt jelenti, hogy kemény. Talán van olyan kemény, mint ő maga.

Sara fogta az órát, és megforgatta a kezében.

– Egy drága ügyvédhez képest elég olcsó darabnak tűnik.

– Már régóta tervezem, hogy szerzek egy menő órát – válaszolt Anya. – Ha itt végeztünk, talán segíthet elintézni.

Sara végül bólintott.

– Oké. De a kilencvenegyedik másodpercben mesélni kezdek a bírónak a hamis útlevelekről.

– Nagyon helyes!

– Tisztelt bíró úr! – szólalt meg az ügyész. – Ha megengedi, gyorsan fogalmazhatunk egy megállapodást, amely nevelőintézeti felügyelet alá helyezi a vádlottat a tizennyolcadik születésnapjáig.

– Ez sem elfogadható – közölte Anya.

– De hiszen ön javasolta az imént, hogy nagykorúságáig helyezzük felügyelet alá! – kezdett vitázni a nő.

– Igen, de nem egy ilyen helyre. A javítóintézetben csak még jobban kitanulná a bűnözést. Én hatékonyabb intézményt javaslok.

Sara meredten bámulta az óra nagymutatóját. Anyának egy perc hét másodperce maradt még.

– Milyen intézményt? – kérdezte a bíró.

– A Roppantvár Elemi Iskolát – válaszolt Anya.

– Roppantvár? – kérdezett vissza Pancake, aki láthatóan nem tudta hová tenni a nevet.

– Speciális zárt intézmény fiatalkorúak számára – magyarázta Anya –, ahol személyre szabottan foglalkoznak az elkövetőkkel, és a tanácsadás mellett kiváló oktatást is kapnak.

– Most akkor megbüntetjük vagy nyári táborba küldjük az adófizetők pénzén? – kérdezte rosszindulatúan az ügyész.

– Az adófizetőknek Sara Martinez egyetlen centjébe sem fog kerülni – mondta határozottan Anya, majd előhúzott az aktatáskájából egy papírlapot, és meglobogtatta. – Egy magánalapítvány átvállalja a teljes költséget. Itt van nálam a dokumentáció.

Sara nem tudta, mit gondoljon, amikor megpillantotta a „dokumentációt”. Ami egy közeli szendvicsező étlapja volt. A férfinak pedig már csak huszonhat másodperce maradt.

– Ez túl jól hangzik ahhoz, hogy igaz legyen – jelentette ki a bíró. – Tehát valószínűleg nem is igaz. A bíróság nem jutalmazza luxus-lakókörülményekkel a bűnözői magatartásformákat. Ms. Martinez törvényt sértett, ezért innen csakis javítóintézetbe távozhat.

Tíz másodperc.

– Az ön helyében azért ezt végiggondolnám – váltott hangot Anya. – Amennyiben nem a Roppantvárba küldi Sarát, ő megváltoztatja a korábbi vallomását és ártatlannak vallja magát, önök pedig garantáltan mindketten megbánják, ha nyilvános tárgyalásra kerül sor.

– Hogyhogy? – nézett nagyot a bíró.

Anya megállt, és Sarára nézett.

Lejárt az idő. A lány nem tudta, mitévő legyen. Fogalma sem volt, hová akar kilyukadni az ismeretlen férfi, de úgy tűnt, mintha ő tudná. Mintha haladna… valamerre. Álnevet használt, nem volt jogi diplomája, és a perdöntő bizonyítékán huszonhét különböző szendvics szerepelt. Továbbá feltűnően simán és tapasztaltan hazudott. Csakhogy. Mindezek ellenére a simlis pasi nagyon is elégedettnek tűnt azzal, ahogyan az események alakultak.

Sara visszaadta hát neki az órát, és rámosolygott.

– Most jön a vicces rész – súgta neki Anya cinkosan, majd a bíróhoz fordult. – Amennyiben bírósági tárgyalásra kerül sor, elsőként elvetetem öntől az ügyet.

– Milyen alapon?! – háborodott fel Pancake.

– Azon az alapon, hogy ön előítéletekkel viseltetik ügyfelem iránt. Amikor ugyanis ügyfelem behatolt a gyámhivatali szervezet számítógépes rendszerébe, rábukkant néhány személyes e-mailre, ami igencsak rossz fényt vet önre.

Sarának fogalma sem volt, miről beszél az ügyvédje. A közelébe sem ment az e-maileknek.

– Az e-mail-szervereket nem érte támadás – bizonygatta a bíró.

– Ez esetben hogyan lehetséges, hogy a kezemben tartok egy üzenetet, amelyet ön küldött két hete? – kérdezte Anya, és olvasni kezdett egy papírlapról. – „Tegnap a polgármesterrel ebédeltem. Hát hogy is mondjam, az az ember egy kész…”

A bíró ekkor már hevesen verte a pultot a kalapácsával, hogy elhallgattassa Anyát.

– Jól van, jól van, tegyük ezt félre egy pillanatra! – szólt Anya, és az asztalra ejtette a papírt. – Vannak itt másoktól származó e-mailek is, például rögtön ez – húzott elő egy másik lapot, és olvasni kezdte: – „Hogy várják, hogy komolyan vegyek egy bírót, akit Palacsintának hívnak? Ha meglátom, nem a jog jut eszembe róla, hanem hogy nutellás-e a gatyája.”

– Tiltakozom! – ordított az ügyész, amint felismerte a saját szövegét, amit egy barátjának küldött.

– Nem magának kellene tiltakoznia, hanem a bírónak – jegyezte meg Anya. – Az ő nevét gúnyolja.

– Bíró úr, az ügyvéd zsarolni próbál bennünket!

Anya felnevetett.

– Ugyan, kérem, ez nem zsarolás. Bár a következő már határeset. – Újabb kinyomtatott e-mailt vett elő. „Ami pedig a múlt heti jogászkonferenciát illeti Atlantic Cityben, kérem, el ne mondja a feleségemnek, hogy…!”

– Csendet! – üvöltött és kopácsolt a bíró. – Csendet, vagy kiüríttetem a termet!

Sara felpillantott Anyára, a férfi pedig visszakacsintott rá. Aztán a bírói pulpitus felé fordult.

– Több tucat hasonló e-mail van még a birtokomban. Gondoskodni fogok róla, hogy minden egyes üzenetet felolvassanak és jegyzőkönyvbe vegyenek a nyilvános tárgyaláson. Attól tartok, ez önöknek egy cseppet kellemetlen lehet. Vagy…

Itt szünetet tartott, hogy a bíró végiggondolhassa a lehetőségeket.

– Mit tud mondani nekem arról a Roppantvárról? – kérdezte a bíró. – Ki ott az igazgató?

– Ordass igazgatónő – válaszolta Anya. – Rém szigorú.

– Ja igen, Ordass – morfondírozott a bíró. – Szigorú… de igazságos, ha nem csal az emlékezetem. Folytassa!

Négy órával később Sara Maria Martinezt a Gerald Anderson nevet használó, magát ügyvédnek kiadó férfi felügyelete alatt kiengedték a vizsgálati fogságból. A férfi aláírt néhány papírt, majd a lánnyal együtt kilépett a bíróság forgóajtaján a délutáni brooklyni napfénybe.

Sara teleszívta a tüdejét a friss levegővel, aztán a kiszabadítójához fordult:

– Akkor most elmagyarázza, mi a fene történt odabent?

– Nyertünk – válaszolt Anya. – Őszintén szólva elég csúnyán elvertük őket.

– Olyan nagy győzelemnek azért nem nevezném – morgolódott a lány. – Elvégre hat évre felügyelet alá helyeztek.

– Bizony. Bár azt a hat évet egy nem létező intézetben kell eltöltenie, szóval annyira talán nem lesz emberpróbáló.

Sara értetlenül meredt rá.

– Miről beszél?

– A Roppantvár egy iskola a Matildában – közölte Anya. – Ordass kisasszony ott a gonosz igazgatónő. Ezek csak egy gyerekkönyvben léteznek. – Elgondolkodott, majd hozzátette: – Már, ha nem vesszük külön a filmet és a musicalt, amik egyébként szintén nagyon tetszettek.

– Maga megbolondult?

– Kilencven másodpercem volt, ez jutott eszembe – magyarázkodott a férfi. – Az a trükk benne, hogy olyan neveket használjunk, amik rémlenek az embereknek valahonnan. Így könnyebben elhiszik, hogy létező dolgokról beszélünk.

– És ha felismerték volna a neveket?

– Az ügyész túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy gyereke legyen, a bíró meg olyan öreg, hogy pár évtizede már biztosan nem olvasott mesét. Szóval úgy gondoltam, valószínűleg belefér.

– Már megint ez a valószínűleg…

– Az élet tele van valószínűlegekkel, Sara. Jobb lesz, ha ehhez hozzászokik.

– De ha ez a hely csak a mesében létezik, miért ragaszkodott hozzá, hogy tizennyolc éves koromig szóljon az ítélet?

– Mert ezzel ön kikerült a gyámügy látóköréből – világosította fel a férfi. – Az ügye egészen felnőttkoráig le van tudva. Így senki sem keresi majd. Nem kopogtat sem a szociális munkás, sem a gyerekvédelem. Ön, Sara, egyszerűen eltűnt az amerikai igazságszolgáltatás rései között. – Büszkén elvigyorodott. – Szívből gratulálok!

– Szóval ezzel azt akarja mondani, hogy szabad vagyok?

– Minden tekintetben.

– És most mi lesz?

– Most jön az izgalmas része – szólt Anya. – Először is: tegeződjünk! Aztán meg kell hoznod néhány hatalmas döntést. De előtte autókázz velem egyet! – bökött a közelben várakozó limuzinra. – Mutatni szeretnék valamit.

– Egy limuzinban?

– Hát, gondoltam, ha már idefelé bilincsben hoztak egy pandakocsiban, a legkevesebb, hogy stílusosan távozz.

– Pandakocsi?

– Rendőrautó – magyarázta. – Mert fekete-fehér. Mint egy panda.

Sara elindult a férfi mögött. Menet közben rákérdezett:

– Hogy jutott eszébe… vagyis eszedbe pont a Matilda?

– Mert Roald Dahl írta. A kedvenc íróm.

– Tényleg nagyon bírhatod a gyerekkönyveket.

– Tényleg, de nem ezért Dahl a kedvencem. Hanem mert nemcsak író, kém is volt. – Anya megfordult, és Sara szemébe nézve hozzátette: – Mint én.

A lány elnevette magát.

– Nem vicc – szólt a férfi. – A brit hírszerző szolgálat, más néven az MI6 ügynöke vagyok. Ezért van több útlevelem. Ezért fértem hozzá azokhoz az e-mailekhez. Egy elit csapatot vezetek, amelyet kizárólag kiemelt fontosságú küldetéseken vetnek be.

– Ezek szerint ilyen kiemelt fontosságú küldetés az is, hogy én ne kerüljek börtönbe? – kérdezte gyanakodva Sara.

– Ez nem küldetés volt, sokkal inkább toborzás. Méghozzá vészhelyzeti toborzás.

– Az meg milyen?

– Kritikus fontosságú bevetésre készülünk a közeljövőben – magyarázta Anya. – Most derült ki, hogy szükségünk van még egy főre a csapatban. Szóval arra gondoltam, átugrunk ide, hogy megnézzük, esetleg nem te vagy-e az.

– Átugrotok? Kivel?

Anya kitárta a limuzin ajtaját, ahonnan egy ismerős arc nézett rájuk.

– Emily? – ismerte fel Sara a „cellatesóját”.

– Igazából Sydney vagyok – válaszolt a lány enyhe ausztrál akcentussal. – Örülök, hogy Anya meg tudott szöktetni.

3.

Brooklyn

Sara tehát rabszállító busz helyett limuzinnal távozott a bíróságról két ember társaságában, akik azt állították magukról, hogy kémek. Bármilyen meglepő, a lánynak kétsége sem volt afelől, hogy tényleg azok. Már csak arra nem tudott rájönni, hogy ő hogyan illik a képbe.

– Csak hogy pontosan értsem: ti ketten vagytok a csapat? – kérdezte, miközben egyre mélyebbre hatoltak Brooklyn bugyraiba az Atlantic Avenue-n.

– Egy része a csapatnak – bólintott Sydney.

– És azért jöttetek, hogy megnézzétek, hogy én illenék-e közétek?

– Pontosan – válaszolt Anya.

– És? Illek?

– Biztatóak a kilátások – bólintott a férfi. – De biztosat csak akkor mondhatunk, ha átesel még néhány próbán.

– Hogy érted azt, hogy még néhányon? – csodálkozott Sara. – Eddig nem volt szó semmiféle próbákról.

– Ami azt illeti, kettőt már teljesítettél is. Az elsőt akkor, amikor megkértem, hogy törd fel a bírósági nyilvántartást, és tegyél meg engem az ügyvédednek. Akkor azt néztem, hogyan teljesítesz nyomás alatt, mert ez alapvető készség a szakmánkban. – A férfi Sydney-hez fordult. – Két percen belül megcsinálta.

– Nem semmi! – hüledezett Sydney.

– A második próba az volt, képes vagy-e megbízni bennem a tárgyalóteremben – folytatta Anya. – Ezzel megmutattad, hogy gyorsan változó környezethez is tudsz alkalmazkodni. Szintén nélkülözhetetlen készség.

– Bárcsak láttam volna! – szólt közbe Sydney.

– Sajnálhatod, hogy lemaradtál! – jegyezte meg viccesen Anya. – Szenzációs volt.

Sydney elhúzta a száját, majd összenézett Sarával.

– Amúgy már előre összevásároltam neked néhány dolgot – nyújtott át neki két nagy áruházi szatyrot. – Megpróbáltam kitalálni, milyen méretet hordasz, és mi az, amit szeretsz.

Sara belekukkantott a táskákba.

– Ruhákat vettél nekem?

– Csak addig, amíg össze tudunk dobni egy rendes ruhatárat.

– Bár az időd nagy részében úgyis iskolai egyenruhát hordasz majd – tette hozzá Anya.

Sara furán nézett rá.

– A sulimnak nincs egyenruhája.

– Ja, már mondani akartam: iskolát kell váltanod. Beiratkozol a Kinloch Abbey-be.

– Ez kábé annyira tűnik valóságosnak, mint a Roppantvár – jegyezte meg Sara. – Várj, kitalálom: ez a James és az óriásbarackból van.

– Nem, ez nem mesében van. Hanem Skóciában – közölte Anya.

Sara várta, hogy a férfi elnevesse magát, de hiába. Aztán várt még egy kicsit, de a mondatból akkor sem lett vicc.

– Komolyan?

– Fájdalmasan puccos a hely – mondta Sydney. – A fele például egy kastélyban van. De ha ezen túlteszed magad, akkor tetszeni fog.

– Skóciába megyünk?

Anya válasz helyett csak előrehajolt a sofőrhöz, és megkérdezte:

– Elvinne, kérem, a 197. számú házhoz?

– Szorít az idő! – emlékeztette a férfit Sydney. – Ha ezt a gépet lekéssük, egy egész napot veszítünk.

– Tudom, tudom – nyugtatta meg Anya. – Csak egy röpke kitérő, hogy a hátteret is megmutassuk Sarának. Különben meg én is meg szeretném nézni.

– Bocsi, de visszakanyarodhatnánk kicsit ehhez a Skócia dologhoz? – szakította félbe a beszélgetésüket Sara.

– Hamarosan – biztosította Anya, miközben a limuzin leparkolt egy háromemeletes, vörös téglás ház előtt. – Előbb mondd el nekem, mit tudsz Winston Churchillről!

– Semmit – közölte értetlenül Sara. – Hallottam már a nevét, de… ennyi.