Esküvő vidéken

részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Katie Fforde: A Wedding in the Country
First published in Great Britain by Century in 2021

Copyright © Katie Fforde Ltd 2021
Hungarian translation © 2022 Svoboda Róbert
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Szalkai Diána
Borítóillusztráció © Jacqueline Bisset
Névtipográfia © Ruth Rowland

ISBN 978 963 604 071 0

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Palkó Katalin
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Minden csodás íróbarátomnak

Az írói közösség rendkívül nagylelkű és támogató – nektek ajánlom hálás szívvel e könyvet. Nélkületek nem ment volna.
Ami azt illeti, minden könyvemmel így volt – csak még sosem köszöntem meg nektek.

Köszönet

Bill Hamiltonnak és mindenkinek az A M Heathnél.

Richenda Toddnak, aki a legjobb olvasószerkesztő, sőt még annál is több.

Sógornőmnek, Susan Mankinnek, aki nagy segítségemre volt a kutatásban.

Sarah Steele írótársamnak, aki hatalmas tudással rendelkezik a hatvanas évek divatjáról.

Vejeimnek és menyeimnek, Guynak, Franknek és Brionynak, na meg Nastyának, Heidinek és Steve Wilson-Fforde-nak, amiért tömérdek időt áldoztak arra, hogy rendbe szedjék a számítógépemet, amikor műszaki hiba adódott. És amiért utána engem is rendbe szedtek.

Elizabeth Lindsay-nek, amiért végig támogatott.

Selina Walkernek és Ajebowale Robertsnek, a csodálatos szerkesztői csapatomnak, akik nélkül elvesznék.

Joanna Taylornak, aki rendkívül ügyes volt a technikai problémáink megoldásában.

A meg nem énekelt hősöknek, akik oly nagyszerű külsőt adnak a könyveimnek, eljuttatják őket az üzletekbe, hogy az olvasók megvehessék őket – köszönöm! Rachel Campbell, Mat Watterson. Claire Simmonds, Sarah Ridley, Ceara Elliot, Jacqueline Bisset, Linda Hodgson, Helen Wynn-Smith, Sophie Whitehead, Klara Zak, Charlotte Bush.

Ti vagytok az én csapatom, nagyon szeretlek és nagyra tartalak benneteket!

Első rész

Első fejezet

London, 1963 tavasza

– A fokhagyma legyen akkora, mint egy dió héjastul! – mondta Wilson asszony erős francia akcentusával. Előtte egy tányéron halvány, ívelt kis izék hevertek, amik lehettek akár levágott lábujjkörmök is a kinézetük és a Wilson asszony arcán látható undorból ítélve.

Lizzie szemügyre vette a megvetett példányokat. Nem volt tapasztalata a fokhagymával. Az ilyesmiket az apja „idegen szemétnek” tartotta, így nem volt helye a család konyhájában. Abban a pillanatban Lizzie-t mégis elöntötte a hála, amiért az apja a „jó, egyszerű konyha” híve volt, mert máskülönben nem küldték volna Londonba főzőtanfolyamra.

Ennek köszönhető, hogy Pimlicóban, egy meglehetősen zsúfolt pincében, kilenc másik lány társaságában épp egy francia nő okítását hallgatta, aki elég félelmetesnek tűnt, már ha hihetünk az első benyomásoknak. Majd mindegyikük fehér, végig gombos overallt viselt, valamint kötényt, ahogy azt a prospektusban előírták.

Wilson asszony már az olívaolajról beszélt, hangot adva felháborodásának, amiért csak patikában lehet kapni. Lizzie ebből rájött, hogy az olívaolaj másra is jó, nem csak fülfájás ellen. Úgy tűnt, Wilson asszony megveti az Angliában kapható alapanyagok többségét, ezért Lizzie igencsak csodálkozott, hogyan képes itt élni, egy ilyen gasztronómiai sivatagban.

Feltűnés nélkül tanulmányozta a diáktársait, remélve, hogy legalább az egyikük barátságosnak bizonyul majd, különben a londoni tartózkodása magányosnak ígérkezik.

A többségük arisztokratikusnak tűnt, a bőrük fehér és selymes, fénylő hajukat elegáns kontyba tűzték, vastag copfba fonták vagy diszkréten hátrafésülték, némi kis hullámot kanyarítva a homloknál. Lizzie-nek sosem sikerült így megcsinálnia a haját. Mindent elfedő ruházatuk alól itt-ott kasmír és selyem kandikált ki. Gyöngysorokat és gyöngy fülbevalókat viseltek. Lizzie is kapott egy gyöngysort a keresztanyjától, de azt különleges alkalmakra tartogatta. Mindig szólnia kellett az anyjának, amikor szerette volna feltenni.

Az egyik lány kicsit más volt. A fehér overall helyett kék csíkos henteskötényt viselt, alatta gallér nélküli férfiinget. Szűkített szárú fekete nadrág volt rajta, és kerek orrú cipő, ami a belső oldalán gombolódott. Hosszú haját a feje búbjára tornyozta. Vaskos frufrujával Audrey Hepburnre emlékeztetett. Ő is gyöngysort viselt, de az övé sokkal nagyobb szemekből állt, és a nyaka köré tekerte, mint egy darab kötelet. Lizzie gyanította, hogy nem valódi gyöngy, s ettől máris rokonszenvesnek találta. Ugyanolyan elegáns és jó házból való volt, mint a többiek, mégsem tűnt nagyképűnek. Úgy nézelődött a konyhában, mintha nem értené, hogyan került oda.

Lizzie egy másik lányra is felfigyelt, aki mindent lejegyzett. Néha kérdezett is, és az alapján, ahogy Wilson asszony válaszolt, jó kérdéseket tett fel. Láthatóan komolyan gondolta, hogy megtanul főzni, nem csak az időt akarta elütni a következő társasági eseményig, mint a többi lány, ahogy Lizzie megállapíthatta beszélgetéseik elcsípett részleteiből. Amikor találkozott a tekintetük, a lány félénken, de barátságosan elmosolyodott. Lizzie önbizalma kezdett visszatérni.

– Nos, lányok, tudják, könnyebb jó ételt főzni, ha jó ételt szoktunk fogyasztani. De tudom, hogy sokuknak nincs tapasztalata a konyhai munkával. Talán be sem tehetik a lábukat a konyhába, mert a szakácsnőjük nem szereti, ha lábatlankodnak körülötte.

Lizzie nyelt egy nagyot. Az anyja csak akkor fogadott fel szakácsot egy-egy estére, amikor az apja üzlettársait kellett vendégül látnia, ám a hétköznapokban ő maga főzött, és Lizzie gyakran segített neki.

– És most megmutatom önöknek a konyhai eszközöket. Mindnyájan bemutatkoznak szépen, aztán megnézem, tudják-e, hogy mire valók az egyes darabok.

A gőgös elsőbálozók rémülten pillantottak körbe, nyilván rádöbbentek, hogy bizony keveset tudnak a konyhai eszközökről. Lizzie maga is aggódni kezdett. Az anyja konyhai felszerelése egy merőkanálból, egy krumplinyomóból, egy hosszú villából és egy kenőkésből állt, és a konyha falán lógtak egy tartón. Lizzie úgy tudta, nászajándékba kapta. Ha ennél bonyolultabb dolgot kérdeznek tőle, elbukik, és magára vonhatja Wilson asszony haragját.

De a próbatétel mellett legalább itt volt a lehetőség megtudni a többiek nevét, így Lizzie odafigyelt. A csíkos kötényes lányt Alexandrának hívták, azt pedig, aki láthatóan otthonosan mozgott a konyhában (és gond nélkül megnevezte a fokhagymanyomót) Megnek, ami valószínűleg a Margaret becézése. Mindenki más Saskia, Eleanor, Jemima és hasonló volt. Lizzie barátnői az iskolában olyan hétköznapi neveket viseltek, mint Rosemary, Anne, Jane vagy Elizabeth.

Lizzie még mindig azon töprengett, milyen lehet azzal a névvel élni, mint a kacsa Beatrix Potter meséjében, amikor Wilson asszony felszólította. Szerencsére Wilson asszony egy sajtreszelőt tartott a kezében, azt gond nélkül felismerte.

Miután véget ért a konyhaeszköz „Ki mit tud”, Wilson asszony utasította a lányokat, hogy vegyék elő a jegyzetfüzetüket (Meg ebben már a többiek előtt járt, mint Lizzie észrevette), és írják le a szardíniapástétom receptjét. Ezután steaket sütöttek, és desszertnek karamellás narancsot készítettek.

– Gyertek – mondta a reggeli foglalkozás végén Alexandra, a magas lány, aki úgy nézett ki, mint Audrey Hepburn, sürgetve Meget és Lizzie-t, hogy menjenek vele. Meg nekiállt mosogatni, Lizzie pedig kötelességének érezte segíteni. – Kövessetek.

Lizzie-nek nem volt jobb dolga, és tetszett neki a gondolat, hogy megismerheti ezt a lányt, aki láthatóan fütyült a szabályokra. Ő bezzeg mindig igyekezett megfelelni a szülei elvárásainak, de most úgy tűnt, más utak is léteznek.

Alexandra jól ismerhette a járást Pimlicóban, mert rövid gyaloglás után befordultak egy mellékutcába, ahol betértek egy kis kávézóba.

Az ablakokat szinte teljesen elhomályosította a pára, a kávégépből sivítva csapott fel a gőz. Körülbelül akkora lehetett, mint egy autó, és úgy zakatolt, mintha készülne felrobbanni. De mivel ez láthatóan senkit sem zavart, Lizzie követte a többieket a helyiségbe.

Amint a lányok beléptek, a pult mögött álló férfi, aki épp kenyérszeleteket és bagetteket vajazott, eléjük sietett.

– Bella! – mondta Alexandrának, majd megölelte, és határozottan arcon csókolta. – Merre jártál? Hiányoztál nekünk! Maria! Itt van Alexandra!

A konyhából egy fekete kontyos asszony lépett ki kissé foltos kötényben, ő még hosszabban puszilgatta Alexandrát. Aztán így szólt:

– Gyertek! Üljetek le! Ők a barátaid? Isten hozott! Nosza! Kávét, ételt ide! Ennetek kell!

Kisvártatva egy bokszba terelték mindhármukat, és nemsokára három csésze habos kávé is megérkezett. Lizzie nem volt biztos benne, hogy akar-e kávézni. Megfőzte a szüleinek, amikor vacsorát adtak, de ő maga nem nagyon szerette.

– Ez kapucsínó – mondta Alexandra –, csodás, de kell bele cukor. Sok cukor.

Jókora, becsomagolt kockacukrok csücsültek a csészealjon, a lány nekiállt kicsomagolni a magáét.

A másik kettő követte a példáját, hűen utánozva új barátjukat és bandavezérüket, mindkét kockát beletették, és amint elsüllyedtek a habban, kevergetni kezdték.

– Te jó ég, ez isteni! – lelkendezett Lizzie, miután ivott egy kortyot. – Nem is tudtam, hogy a kávé ilyen ízű is lehet.

– Még csak hasonlót sem ittam eddig – mondta Meg.

– Régóta ismerem Mariát és Francót – mondta Alexandra. – Sokat tanultam tőlük a kávéról. – Némi szünet után folytatta. – Egy ideig olasz dadám volt. Ő hozott el ide gyerekkoromban.

– Az azért nem lehetett annyira régen – mondta Meg.

Alexandra nevetett.

– Tizenkilenc éves vagyok, vagyis legalább tizenkét évvel idősebb, mint amikor először jártam itt.

– Mindig volt dadád? – kérdezte Lizzie.

– Mindig – mondta Alexandra, majd ivott még egy kortyot, és elégedetten felsóhajtott. – Árva vagyok. De nehogy sajnáljatok! Sosem ismertem igazán a szüleimet, és mindig tökéletesen boldogultam nélkülük.

– Szent ég! – szólt Meg. – El sem tudom képzelni, milyen lehet az. Anyámmal nagyon közel állunk egymáshoz.

Alexandra megvonta a vállát.

– Gondolom, attól függ, mihez szokik hozzá az ember. Voltak dadáim, aztán bentlakásos iskolába kerültem, és a szünidőben, ha épp nem a kellemetlen rokonaimnál voltam, akkor nevelőnő vagy társalkodónő volt mellettem, vagy bárminek nevezték is magukat. A rokonaimat csak a pénz érdekli.

Lizzie majdnem félrenyelt. Arra nevelték, hogy tisztelje a rokonait, bár igaz, ami igaz, Gina nénikéje kissé meglepőnek bizonyult, amikor előző este találkoztak. Nem volt róla meggyőződve, hogy az apja kedvelné Ginát.

– Elég gazdag vagyok, vagyis leszek – mondta Alexandra, mintha nyűg lenne számára a dolog –, de nem kapom meg az örökségemet, míg be nem töltöm a huszonötöt. Azért lett így elrendezve, hogy elkerüljenek a hozományvadászok.

– Te jó ég! – mondta Lizzie halkan.

– Sok rokonom van, és személyes érdekük fűződik a vagyonomhoz. Amint eljön az ideje, biztos hozzá akarnak majd adni valami távoli unokatestvéremhez, hogy a családban maradjon a pénz, de mégse legyenek fura gyerekeink.

– Az én anyám nagyon szeretné, hogy férjhez menjek – szólt Lizzie. – Ezért is jöttem a tanfolyamra, hogy megtanuljak főzni, meg más háziasszonyos dolgokat, hogy kelendőbb legyek. Nekem nem kell szerencsevadászok miatt aggódnom.

– Édesanyád kinézett már neked valakit? – kérdezte Meg, aki láthatóan nagyon furcsállta ezt az egészet.

– Azt hiszem, igen – felelte Lizzie. – Nem mintha erőltetnék, hogy hozzámenjek. Úgy rémlik, egyszer találkoztam vele, amikor tán hatéves lehettem, a szüleink jóban vannak, amúgy időközben el is költöztek.

– És téged ez nem zavar? – kérdezte Alexandra és Meg majdnem egyszerre.

Lizzie megvonta a vállát.

– Őszintén szólva többnyire megteszem, amit a szüleim megkövetelnek, de sosem mennék hozzá olyan emberhez, akit nem szeretek.

– De ugyanoda jársz fodrászhoz, mint anyád, igaz? – kérdezte Alexandra.

– Úristen, látszik? – kérdezett vissza Lizzie a haját tapogatva.

Alexandra bólintott.

– Meglehetősen ódivatú fazon – tette hozzá. – És most már azt is látom, hogy mit viselsz az overall alatt. Valószínűleg a ruháidat is anyád választotta ki.

Lizzie felsóhajtott.

– Az a helyzet, hogy szerintem nem érdemes veszekedni olyasmi miatt, ami igazán nem is érdekli az embert. – Irigykedve nézte Alexandra blúzát és nadrágját. – Anyám kiskorom óta tervezi az esküvőmet. Azt hiszem, ha olyan férfihoz mennék feleségül, akit tényleg szeretek, nem foglalkoztatna annyira az a nap. De őt foglalkoztatja. Én vagyok az egy szem gyerekük.

– Én is egyke vagyok – mondta Meg. – De az én anyám szerintem még nem is gondolt az esküvőmre. – Elhallgatott egy pillanatra. – Bár ő dolgozik, úgyhogy vele más a helyzet.

– Édesanyád dolgozni jár? – kérdezte Lizzie kíváncsian, a dolog felkeltette az érdeklődését.

– Hát, igazából otthon dolgozik – felelte Meg. – Legalábbis nemrég még így volt. Szakács- és házvezetőnő volt egy idős úrnál. Csodás ember volt. Ott élünk a lakásában. Mindig azt mondta, gondoskodik róla, hogy ott maradhassunk a halála után is, de végül az unokahúgai tettek róla, hogy ne így legyen. Szerencsére az ügyvédje nagyon kedves, és elintézte, hogy három hónapig még maradhassunk – ez most volt két hónapja. Ezért jöttem a tanfolyamra. Amint lehet, pénzt akarok keresni.

– Te jóságos ég! – szólalt meg Alexandra. – Tapasztalatom szerint a rokonok mindig ezt csinálják. Amikor valaki meghal a családban, csúnya csatározásokba kezdenek a pénzéért, akkor is, ha már eleve vagyonosok.

– Ha elvégzem ezt a tanfolyamot, és megkapom az oklevelemet, igazgatóknak fogok ebédet főzni – folytatta Meg. – És ha sikerül, esténként majd vendéglátózom, vagy valami ilyesmi.

– Miért akarsz két állást? – kérdezte Lizzie.

– Meg akarom keresni az előleget egy lakásra anyámnak – válaszolta Meg. – Valószínűleg megint bentlakásos munkája lesz, de mindketten szeretnénk valamit, ami a sajátunk. Ha lesz egy lakásunk, ki is adhatjuk, ha anya nem lakik ott.

– Anyám hisztériás rohamot kapna, ha csak megfordulna a fejemben, hogy két állásom legyen – mondta Lizzie. – A szüleim elvárják majd, hogy kezdjek magammal valamit, amíg el nem jön a Nagy Ő, de az nem igazán a pénzkeresetről szól majd.

Meg vállat vont, Lizzie pedig aggódni kezdett, hogy esetleg megbántotta.

– Anyám fiatalon megözvegyült. Egész életében dolgoznia kellett – mondta végül Meg.

– Az én anyám csak önkéntes munkát végez – mondta Lizzie. – És szerintem csak azért csinálja, hogy társasági életet élhessen. – Eszébe jutottak a reggeli összejövetelek kávé mellett, és a süteményvásárok, ahol csupa nő gyűlt össze, és kibeszélték egymást, míg a beszélgetés alanya fel nem bukkant, mikor is egy másik szegény nőt kezdtek kibeszélni. Eleget segédkezett a hasonló eseményeken, hogy tudja, milyenek.

– Együnk valamit – mondta Alexandra. – Tudom, megkóstoltuk, amit ma főztünk, de az csak kóstolás volt, és éhes vagyok. Ma délután virágrendezés van, ugye? Olyan tanfolyamra akartam járni, ami csak a főzésről szól, és ahol délután nem kell különböző egyéb dolgokat csinálni, de mindenki ezt ajánlotta.

– Nekem tetszik a virágrendezés – mondta Lizzie. – Sokszor csináltam már. Ruhát varrni is szeretek. De a francia társalgástól rettegek!

– Anyukádnak segítettél? – kérdezte Meg.

Lizzie bólintott. Az anyja mindig rávette, hogy segítsen, amikor a templomba kellettek csokrok.

– De franciául alig tudok – hangsúlyozta, nehogy a barátnői azt higgyék, mindenben kiválónak tartja magát. – Még sosem jártam külföldön.

– Én franciául sem tudok, és a virágrendezéshez sem értek – mondta Meg. Alexandrára nézett. – Sokba kerül itt az étel?

Alexandra a fejét csóválta.

– Korrektek az árak, a melegszendvicsük pedig nagyon laktató. Lehet, hogy örökösnő vagyok, de tudom, hogy aki a kicsit nem becsüli, a nagyot nem érdemli.

– Hogyhogy? – kérdezte Meg.

Alexandra vállat vont.

– Egyszer majd elmesélem. Elég unalmas történet.

Lizzie úgy látta, elég sok minden van, amit Alexandra még nem kész elmondani magáról.

Végül mind a ház vendégei voltak, nem kellett kifizetniük sem a melegszendvicseket, sem a kávéjukat, így aztán Lizzie és Meg ugyanúgy a tulaj családtagjainak érezhették magukat, mint Alexandra.

Visszamentek a csemegebolt alagsorába, ahol a főzőiskola volt.

– Én már várom, hogy másról is tanulhassak, ne csak a főzésről – mondta Lizzie. – Nem hiszem, hogy valaha is jól fog menni. A virágok vagy a varrás terén még lehet esélyem. Az a hobbim. – Legalább a varrótudományában bízott. Régebben tálcaterítőket hímzett az anyjának, csipkét varrt zsebkendőkre és más hasonló szép, de lényegében eléggé haszontalan dolgokat készített. De varrt ruhákat a babáinak, és annak ellenére, hogy az anyja nem ösztönözte, magának is készített dolgokat.

– Szeretem a varrást – mondta Alexandra. – Könnyű, ha van hozzá elég hely. És ha van az embernek varrógépe.

Lizzie azt kívánta, bárcsak hozzáférhetne egy varrógéphez, a sajátját otthon hagyta.

– Magad varrod a ruháidat? – kérdezte Alexandrától, hátha megtud valamit a fura öltözékéről.

– Valami olyasmi. Többnyire átalakítok cuccokat. – Enyhe fintor jelent meg az arcán. – Az életem elég furának hangzik most, hogy másoknak beszélek róla. Nekem persze normális.

Lizzie már nyitotta a száját, hogy feltegyen egy újabb kérdést, de meggondolta magát. Hogy lehet, hogy ennek a ragyogó, arisztokratikus lánynak, aki azt állítja magáról, hogy gazdag, takarékoskodnia kell? Megvonta a vállát. Előbb-utóbb úgyis kiderül, ebben biztos volt.

Tartalom

Köszönet

Első rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Második rész

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0