Borítószöveg

„Éppen amikor a kislány lenyeli a tablettákat, kivágódik az ajtó, és Kuo úrnő lép be. A karja keresztbe fonva a teste előtt, a két keze elrejtve a ruhaujjában – a nyugalom és méltóság megtestesülése, de a tekintete a nyulat bekerítő rókáé. Utána megérkezik Mákvirág is, és a teljes behódolás gesztusával a földre borul.

– Mi ez a szag? – firtatja Kuo úrnő.

– Főzetet készítek magamnak – válaszolom, miközben felemelkedem a szalmaágyról, és tiszteletteljesen fejet hajtok.

– Ebben a házban Vong doktor kezeli a nőket. Nagyon okos ember, az első a családjában, akiből orvos lett. Még ha nem is ő lenne a Jang család gyógyítója, akkor sem engedném meg a menyemnek, különösen, ha olyan fiatal és tapasztalatlan, mint te, hogy saját magának készítsen orvosságot.

– Nagyanyámtól megtanultam...

– Hallgass! Ebben a házban meny vagy, és nem orvos, megértetted?”

Tan Jün-hszien a 15. századi Kínában élt. Gazdag úrnő volt. Annyi lett volna a feladata, hogy élvezze a kiváltságait, selyempapucsokat hímezzen, hangszereken játsszon, verseket szavaljon, fiút szüljön. Ő mégis gyógyítani akart. Nőket, akikhez férfi orvos akkoriban hozzá sem érhetett, és a pulzusukat is csak egy csuklójuk köré csavart rongyon keresztül tapinthatta ki.

Konfuciusz szerint „a művelt nő, értéktelen nő”, Tan Jün-hszient mégis úgy nevelték a nagyszülei, hogy a tudása hasznára váljon. Nagyanyja egyike volt a kevés női orvosnak Kínában, és megtanította a kislányt is az orvoslás alapjaira. Amikor azonban tizenöt évesen a kor szokása szerint elrendezett módon férjhez megy, nagyhatalmú anyósa megtiltja neki, hogy folytassa gyógyító tevékenységeit és a rangjához és neméhez illő életvitelre kényszeríti a családi palota, az Illatos Örömök Kertje falai között. Tan Jün-hszien azonban nem elégszik meg ennyivel, és egy olyan világban, ahol a gyengébbik nemnek jóformán semmi szabadsága sincs, az őt körülvevő támogató nők segítségével lassan eléri a céljait.

A valós alapokon nyugvó történelmi regény lenyűgöző korrajz a középkori Kínáról, magával ragadó tanúbizonyság a nők hihetetlen erejéről és leküzdhetetlen szabadságvágyukról.

Fordította

Megyeri Léna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lisa See: Lady Tan’s Circle of Women

Scribner, An Imprint of Simon & Schuster, New York, 2023

Első kiadás

Copyright © Lisa See, 2023

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Megyeri Léna, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Jaya Miceli

Borítókép © Shutterstock

Szerzőfotó © Patricia Williams

ISBN 978-963-604-445-9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Marina Bokelman, második anya, gyógyító,
népművelő, hímzőnő emlékére

A szerző jegyzete

Ez a történet 1469-ben kezdődik, Csenghua császár uralkodásának ötödik évében, amikor Tan Jün-hszien nyolcéves volt. Könyvének címét többféleképpen fordították angolra: The Sayings of a Woman Doctor (Egy orvosnő mondásai), Miscellaneous Records of a Female Doctor (Egy nődoktor különféle feljegyzései) és The Comments of a Female Physician (Egy női orvos kommentárjai).

Ragaszkodtam az angol nyelvi hagyományhoz, és a kínai orvoslás azon szavait nagy kezdőbetűvel írtam, amelyek szemantikai jelentése különbözik a kis kezdőbetűvel írt változattól, mint például a Vér és a vér esetében. A kínai nyelv első átírási rendszerét latin betűs ábécére Matteo Ricci és Michele Ruggieri dolgozták ki 1583–1588 között, tehát jóval ennek a könyvnek az eseményei után. Ezért a kínai szavak átírására a pinyint, a Kínai Népköztársaság által hivatalosan elfogadott, és 1982 óta nemzetközileg is használt rendszert alkalmaztam.{1}

Végül, bár lehet, hogy az olvasó nem ismeri a hagyományos kínai orvoslás módszereit (én pedig sem mellettük, sem ellenük nem szeretnék állást foglalni), remélem, hogy szem előtt tartja majd történetünk idejének világképét. Kolumbusz Tan Jün-hszien életének harmincegyedik évében pillantotta meg Amerika partjait, az első tengerentúli angol települést, Jamestownt pedig az orvosnő halála után ötvenegy évvel alapították. Tan Jün-hszien praktizálásának idején a nyugati orvoslás a betegségeket a négy testnedv (vér, nyál, sárga és fekete epe, amelyeket a testben található legfontosabb folyadékoknak gondoltak) megromlására vagy egyensúlyuk felborulására vezette vissza, vagy megtorlásnak tekintette őket a beteg által elkövetett bűnökért. A legtöbb nyugati gyógyszert alkoholból és gyógynövényekből állították elő, a leggyakoribb gyógymód pedig a piócákkal való köpölyözés volt.

Előszó az Egy nődoktor különféle feljegyzéseihez

Ősi földünk számos híres doktor szülőhelyéül szolgált, akik között néhány nőt is találunk. Büszkeség a családunk számára, hogy unokanővérem, Tan Jün-hszien úrnő összeállított egy könyvet bölcs életmentő eseteiből. A nagy orvos, Szun Szimiao írja: „A nőket tízszer nehezebb meggyógyítani a férfiaknál.” Ez nem csak a jin és jang különbsége miatt van, vagy azért, mert a férfiak kint élnek a nagyvilágban, míg a nők a belső szobákban. Hanem azért, mert a nők teherbe esnek, életet adnak, és elszenvedik a havi vérveszteséget is. Más vérmérsékletek és érzelmek jellemzők rájuk, mint a férfiakra. Unokanővérem azért jeleskedett a nők gyógyításában, mert ő is osztozott a fájdalmakban és örömökben, amelyek egy nő osztályrészéül jutnak ezen a földön.

Zsu Luan

császári kitüntetett fővárosi hivatalnok,
udvari nagymester,
a birodalmi lándzsások vezetője

I. RÉSZ
A TEJ ÉVEI

Csenghua császár
uralkodásának ötödik éve
(1469)

Élni annyit tesz…

– Évezredekkel ezelőtt, vagy évezredek múlva – nem számít, hol él, hogy gazdag-e vagy szegény, a nő életének négy szakasza mindig ugyanaz – mondja Nagyságos Asszony. – Te még kislány vagy, és a tej éveiben jársz. Tizenöt éves korodban belépsz majd a hajfeltűzés éveibe: a hajviseleted tudatja a világgal, hogy készen állsz a házasságra. – Rám mosolyog. – Mondd, lányom, mi következik ezután?

– A rizs és só évei – válaszolom kötelességtudóan, de gondolataim elkalandoznak. Anyámmal porcelánzsámolyokon üldögélünk otthonunk egyik fedett oszlopcsarnokában. A monszun évszakában járunk, és az a kis szelet, amelyet az égből látok, csupa felhő. A levegő fojtogatóan párás. Két törpenarancs-fa növekszik egymás mellett egyforma cserepekben. Néhány edényben csónakorchideák állnak, a száruk csak úgy roskadozik a virágok súlya alatt. Közeleg az eső, de addig még a madarak ott csiripelnek a gingkófán, amely egy kis enyhülést biztosít a nyári melegben. Érzem a tenger illatát – látni még csak festményeken láttam. Ám a tengerillat sem tudja elnyomni a Nagyságos Asszony elkötött lába felől jövő kellemetlen szagot.

– A gondolataid messze járnak. – A hangja is olyan gyenge, mint amilyennek a teste tűnik. – Oda kell figyelned. – Felém nyúl, és a kezébe veszi az egyik kezemet. – Fájdalmaid vannak ma?

Amikor bólintok, így szól:

– A gyötrelem emléke, amelyet a lábelkötés alatt éltél át, sosem tűnik el teljesen. Mostantól kezdve életed végéig lesznek olyan napok, amikor a kín újra meglátogat: ha túl sokáig állsz vagy túl sokat sétálsz; ha időváltozás közeleg, vagy ha nem gondoskodsz megfelelően a lábadról. – Együttérzően megszorítja a kezemet. – Amikor lüktet vagy sajog, emlékezz rá, hogy egy napon a szenvedésed a szerelmedet bizonyítja majd a férjed számára. Ha mással foglalkozol, az elvonja a figyelmedet a fájdalomról.

Anyám bölcs, ezért hívja a házunkban mindenki Nagyságos Asszonynak, beleértve az öcsémet, Ji-fenget és engem is. A tiszteletbeli címet az apámhoz hasonlóan magas rangú férfiak feleségei viselhetik. Ám éppúgy, ahogy ő látja rajtam, hogy szórakozott vagyok, én is látom rajta ugyanezt. Női énekhangot hallunk. Bizonyára Csao kisasszony, apám ágyasa szórakoztatja a vendégeket.

– Tudod te, hogyan összpontosíts… ha akarsz – szólal meg végre anyám. – A képesség, hogy teljesen belemerüljünk valamibe: ez az, ami megment minket. – Egy pillanatra megtorpan, ahogy a távoli férfinevetés ködként körénk telepszik. Apám hangja tisztán kihallatszik az elismerő kórusból. Aztán így szól: – Folytathatjuk?

Nagy levegőt veszek.

– A rizs és só évei a legfontosabbak egy nő életében. Ekkor feleségként és anyaként lesznek feladataim…

– Csakúgy, mint most nekem. – Nagyságos Asszony kecsesen oldalra billenti a fejét, a kontyából lelógó arany és jádedíszek lágyan csilingelnek. Milyen sápadt, milyen elegáns. – Mindig kezdd korán a napot. Én pirkadat előtt kelek, megmosom az arcomat, a számat kiöblítem illatos teával, gondoskodom a lábamról, elkészítem a sminkemet és a hajamat. Ezután kimegyek a konyhába, és ellenőrzöm, hogy a szolgák meggyújtották-e a tüzet és hozzáfogtak-e a reggeli elkészítéséhez.

Elereszti a kezemet, és sóhajt, mintha kimerült volna attól, hogy ennyit beszélt. Nagy levegőt vesz, aztán folytatja:

– Fontos része az oktatásodnak, hogy megjegyezd ezeket a feladatokat, de úgy is sokat tanulhatsz, ha megfigyeled, hogyan felügyelem nap mint nap a tennivalókat: tűzifát és vizet hozatok, elküldetek egy nagy lábú szolgálólányt a piacra, gondoskodom róla, hogy a ruhák – beleértve Csao kisasszonyét is – ki legyenek mosva, és még számos más dologra ügyelek, amelyek elengedhetetlenek a háztartás vezetéséhez. Nos, mi van még?

Már négy éve tanulok tőle, és tudom, milyen választ szeretne hallani.

– Megtanulok hímezni, citerázni, és idézni az Írások nők számára lapjairól…

– És más szövegekből is, így mire a férjed otthonába költözöl, tudni fogod, mit kell tenned, és mit kell elkerülnöd. – Fészkelődik a zsámolyon. – Végül elérkezel a csendes üldögélés időszakába. Tudod, hogy ez mit jelent?

Talán a testi fájdalom miatt van, de ahogy a csendes üldögélés szomorúságára és magányára gondolok, könnyek szöknek a szemembe.

– Ez a szakasz akkor jön el, amikor már nem tudok gyermekeket világra hozni…

– És folytatódik az özvegység időszakában. Ekkor olyan asszonnyá válsz, aki még nem halt meg, és arra vár, hogy a Túlvilágon újra egyesülhessen a férjével. Ezután…

Egy szolgálólány egy tálca harapnivalót hoz, hogy az ebéd idejére se kelljen megszakítanunk a tanulmányokat. Két órával később Nagyságos Asszony megkér, hogy ismételjem el a szabályokat, amelyekről beszéltünk. Ellentmondás nélkül sorolom őket.

– Séta közben nem forgatom a fejemet. Ha beszélek, nem nyitom túl nagyra a számat. Ha felállok, nem zörgetem a szoknyámat. Ha örülök, nem mutatom ki túl hangos nevetéssel. Ha dühös vagyok, sosem emelem fel a hangom. Eltemetem a vágyat, hogy a belső szobákon túlra merészkedjek, hiszen csak ezek a szobák valók nőknek.

– Nagyszerű – dicsér a Nagyságos Asszony. – Mindig tartsd szem előtt a helyedet a világban. Ha betartod ezeket a szabályokat, igaz és jó emberré válsz majd. – Behunyja a szemét. Neki is fájdalmai vannak, csak ő túlságosan úrinő ahhoz, hogy panaszkodjon.

A kisöcsém kiáltása szakítja meg közös pillanatunkat. Ji-feng felénk szalad az udvaron, mögötte lépdel az anyja, Csao kisasszony, aki végzett az előadásával. Az ő lába is el van kötve, és a lépései olyan aprók, hogy azt a hatást kelti, mintha lebegne, mint egy…

– Mint egy szellem – suttogja anyám, mintha olvasna a gondolataimban.

Ji-feng anyám karjába veti magát, az ölébe temeti a fejét, és kuncog. Bár Csao kisasszony a szülőanyja, Nagyságos Asszony nem csupán a rituális anyja, hanem hivatalosan is a fiává fogadta. Ez azt jelenti, hogy Ji-feng érte is áldozni fog, és elvégzi a szertartásokat és ceremóniákat, amikor ők ketten apámmal ősökké válnak a Túlvilágon.

Anyám az ölébe ülteti Ji-fenget, miközben letörölgeti a cipője talpát, nehogy nyomot hagyjon a selyemruháján.

– Elmehetsz – mondja Csao kisasszonynak.

– Nagyságos Asszony! – Az ágyas udvariasan bólint, és halkan kioson az udvarból.

Anyám elkezdi a délutáni tanórát, amelyen mindketten részt veszünk Ji-fenggel. Addig tanulhatunk együtt, amíg be nem tölti a hetedik életévét, onnantól kezdve a Szertartások feljegyzései megtiltja, hogy a fiúk és a lányok egy szőnyegen üljenek, vagy egy asztalnál egyenek. Akkor Ji-feng elhagyja a társaságunkat, és magántanárokkal fog készülni a könyvtárunkban a birodalmi vizsgák letételére.

– A háztartásban meg kell őrizni a harmóniát, de mindenki tudja, milyen nehéz ez – kezd bele Nagyságos Asszony. – Hiszen a baj írásjegye a tető és alatta két nő írásjegyekből áll össze, míg az egy nő írásjegy a tető alatt nem mást jelent, mint…

– Béke – válaszolok.

– Helyes. A disznó tető alatt azt jelenti…

– Börtön.

– Nincs olyan írásjegy, amelyben egy férfi van a tető alatt. Akár állat, akár nő, mind a férfi tulajdona. Mi, nők azért élünk, hogy örököst biztosítsunk neki, ellássuk étellel és ruhákkal, és szórakoztassuk. Ezt sose felejtsd el.

Amíg az öcsém egyszerű verseket szaval, én a hímzést gyakorolom. Reménykedem, hogy el tudom rejteni a csalódottságomat. Tudom, hogy nemcsak Csao kisasszony szórakoztatta apámat és a barátait, hanem Ji-fenget is bemutatták. Most, ha az öcsém elfelejt egy sort, Nagyságos Asszony rám sandít, hogy fejezzem be helyette. Így én is megtanulom ugyanazt, amit ő. Mivel idősebb vagyok, sokkal könnyebben megjegyzem a dolgokat, a versekből tanult szavakat és képeket pedig jól tudom használni gondolatban és társalgás közben is. Ma azonban belesülök egy sorba. Nagyságos Asszony összeszorítja a száját.

– Te nem fogod letenni a birodalmi vizsgákat, és nem leszel tudós ember, mint az öcséd – hangsúlyozza –, de egy napon neked is lesznek fiaid. Most kell tanulnod, hogy később tudd őket segíteni a tanulmányaikban.

Fáj, hogy csalódást okoztam neki, pedig jobb napokon képes vagyok verseket szavalni a Dalok könyvéből és felolvasni A szülőtisztelet könyvéből is. De a mai nap nem ilyen.

Késő délután anyám bejelenti, hogy ideje bemennünk a tanulószobába. Ji-fenggel tisztes távolságban követjük Nagyságos Asszonyt. A szoknyája redői hullámzanak, ruhaujjába belekap a szél – olyan, mint egy festmény. A légmozgás miatt elborít minket a lábából áradó szag. Amikor sírok a lábelkötés közben, anyám mindig emlékeztet rá, hogy egyszer majd az én lábamat is különleges aroma lengi körül, ami el fogja bűvölni a férjemet. Anyám lábának szaga azonban most egyáltalán nem kellemes. Nagyot nyelek, hogy elfojtsam a heves hányingert.

Nem emlékszem, hogy valaha is jártam volna a birtokunkon kívül, és nem is léphetem át a főkaput egészen addig, amíg el nem jönnek a hajfeltűzés évei, és a házasságkötésem után el nem visznek a férjem házába. De nem bánom: szeretem az otthonunkat, különösen a tanulószobát a fehérre meszelt falaival, egyszerű bútoraival és a polcokkal, amelyek telis-tele vannak könyvekkel és tekercsekkel. Anyám az asztal egyik oldalán foglal helyet, mi pedig az öcsémmel vele szemben ülünk le. Anyám figyeli, amint a tusrudat a dörzskőhöz dörgölöm, majd vizet keverek hozzá, hogy elérjem a tökéletes állagot és a megfelelő fekete színt. Egyik kezembe ecsetet fogok, a másikkal feltűröm a ruhám ujját, nehogy foltos legyen. Nagyságos Asszony azt tanítja, hogy minden ecsetvonás legyen áramló, mégis határozott. Mellettem Ji-feng hiába igyekszik, az írásjegyei reszketegek. Amíg az ő munkájára figyelek, én is elkövetem a nap második hibáját. Ahelyett, hogy az ecsetvonásom vége elvékonyodna, mint egy szemöldök, pacát ejtek a papíron. Felemelem az ecsetet, de nem nézek fel, csak bámulom az elrontott feladatot, és várom, hogy anyám mondjon valamit.

A csend elhúzódik, így végre felnézek. Anyám kifelé mered az ablakon, nem lát sem engem, sem a hibámat, sem Ji-feng kínlódását. Amikor ilyen, tudjuk, hogy a két bátyámra gondol, akik öt évvel ezelőtt egyazon napon haltak bele a mennyei virágbetegségbe, vagyis a himlőbe. Ha életben maradtak volna, apám talán nem vette volna magához Csao kisasszonyt, Ji-feng nem lenne az öcsém, anyámnak pedig nem lenne rituális fia.

Belép a szobalányom, Mákvirág, Nagyságos Asszony pedig bólint. Meg sem nézi a munkámat, úgy mondja:

– Ennyi elég lesz mára. Mákvirág, kérlek, gondoskodj a gyerekek átöltöztetéséről, és hozd át őket a könyvtárba, hogy találkozhassanak az apjukkal.

Mákvirág az öcsémet Csao kisasszonyhoz kíséri, mi pedig továbbmegyünk a szobámba. Apám a születésemkor vette nekem Mákvirágot. Tizenöt éves, nagy lábú. Szemei távol ülnek egymástól és engedelmes a természete. A padlón, az ágyam végében szokott aludni, és sokszor megvigasztalt már, amikor rémálomból riadtam fel. Segít az öltözködésben, mosakodásban és evésben. Nem tudom, honnan jött, de azt tudom, hogy a hozományom részét képezi, így együtt leszünk egészen addig, amíg egyikünk meg nem hal.

Egész nap ültem, ezért izgága vagyok, de Mákvirág erélyes velem.

– Jün-hszien, rosszabb vagy, mint az öcséd – szid le. – Állj nyugodtan, hogy meg tudjalak fésülni.

– De…

Feltartja az ujját.

– Nem! – Szigorúan néz rám, ám hamarosan már vigyorog. Valójában elkényeztet engem. – Szóval, mit tanultál ma?

Ügyesen elsorolom a szokásos dolgokat.

– Ha megházasodom, tisztelettudóan fogom szolgálni az apósomat. Soha nem nézek a szemébe, ha hozzám beszél. Sosem szólítom meg. Figyelek és engedelmeskedem.

Mákvirág hangosan szívogatja a fogát, így jelzi az elismerését, de én azt képzelem, hogy azon kérődzik, amit Nagyságos Asszony mondott ma. Mindig tartsd szem előtt a helyedet a világban. A Tan családba születtem. A keresztnevem Jün-hszien, ami azt jelenti, Hűséges Erény. Az orvostudomány generációk óta jelen van a családunkban, de az apám más utat választott: juren szintű birodalmi tudós, „ajánlott férfi”, aki sikeresen letette a tartományi vizsgákat. Prefektusként dolgozik itt, Laicsou városában, amely közel esik az óceánhoz, de több száz lire{2} van Vuhszitól, őseink lakhelyétől. A birodalmi vizsgák legmagasabb szintjére, amelyet háromévente tartanak, régebb óta készül, mint hogy én a világon vagyok. Egy jós már kijelölte a dátumot, amikor apám a fővárosba utazik, hogy ott fejezze be a tanulmányait a vizsgák előtt. Ha sikerrel jár, a császár maga fogja elolvasni apám dolgozatát, és bejelenti, hogy elnyerte a jinshi, vagyis „bemutatott tudós” címet. Nem tudom, hogyan változik majd az életünk, ha mindez megtörténik, csak azt tudom, hogy a családunk ismét egy fokkal feljebb lép az élet ranglétráján.

Mi mást mondhatnék még a világban elfoglalt helyemről? Nyolcéves vagyok, olyan fiatal, hogy a hajamat még szalaggal összefogva hordom. Nagyságos Asszony azt mondja, hogy a bőröm olyan szép, mint a fehér barack húsa, de ez nem igaz, hiszen Mákvirágnak mindennap kenegetnie kell a három himlőhelyet az arcomon – egyet a homlokomon és kettőt a jobb orcámon –, amelyek emlékeztetőül szolgálnak, hogy én túléltem a betegséget, míg a bátyáim nem. A lábam viszont kárpótol ezért a szépséghibáért, az ugyanis tökéletes. Ma selyempapucsot viselek, amelyre anyám szerencsehozó virágokat és denevéreket hímzett.

Mákvirág oldalba bök.

– És hogyan viselkedsz a leendő anyósoddal?

– Igen, igen – zökkenek vissza ismét a jelenbe. – Ha leül, én állva maradok. Korán kelek, de nem zajongok, hogy ne zavarjam meg az álmát. Elkészítem és felszolgálom neki a teát…

Mákvirág elégedetten megpaskolja a fenekemet, úgy ítéli, készen állok rá, hogy apám elé vezessen.

– Ennyi elég, most siessünk. Nem akarjuk, hogy az úr megharagudjon.

Megszaporázzuk a lépteinket, közben betérünk Ji-fengért a Csao kisasszonnyal közös szobájába. Hárman kéz a kézben sétálunk tovább. Végre eleredt az eső, de az oszlopcsarnok alatt védve vagyunk tőle. A cseréptetőre hulló cseppek megnyugtatóan hatnak, a levegő pedig máris tisztább és könnyedebb, ahogy eloszlik a pára.

A könyvtárban a szüleim egyszerű, faragott székeken ülnek egymás mellett. Mögöttük, a fehér fal mellett áldozóasztalka áll. Egy bronzcserépben orchidea virágzik. Nagyságos Asszony keze az ölében pihen összefonva, a lábát brokátzsámolyra támasztotta, és a papucsa, amely éppolyan kicsi, mint az enyém, kikandikál a ruhája alól. Anyám mindig sápadt, de ma szinte áttetsző a bőre. Vékony csík izzadság fénylik a homlokán és a felső ajka fölött.

Úgy tűnik, apámat nem zavarja az anyám lába felől jövő szag. Széttett lábakkal ül, a keze a combján nyugszik úgy, hogy az ujjai befelé néznek, a két hüvelykujja pedig kifelé. Rangjának megfelelő hosszú, rétegzett öltözetet visel, köpenyének kézelője gazdagon ki van hímezve. A mellkasán szintén hímzett mandarin négyzet jelzi a birodalmi rendben betöltött hivatali rangját. Odainti magához Ji-fenget. Mákvirág elengedi az öcsém kezét, aki átrohan a szobán, és felugrik apánk ölébe. Én sohasem tehetnék ilyesmit. Nem tudok futni, amióta elkötötték a lábamat, de még ha tudnék is, illetlenség lenne ilyen könnyelműen viselkednem. Apám nevet, anyám mosolyog. Mákvirág vigasztalóan megszorítja a kezemet.

Öt perc múlva a látogatás véget ér. Apám egy szót sem szólt hozzám. Nem bánom: mindketten az elvárt módon viselkedtünk, és erre büszke lehetek. Mákvirág újra megfogja Ji-feng kezét, és már menni készülünk, amikor anyám hirtelen feláll. Úgy inog, mint fiatal bambusznád a tavaszi szélben. Apám kérdőn néz rá, de mielőtt egy szót is szólhatna, anyám a földre zuhan. Két karja ernyedten szétdobva, arca olyan fehér, mint a telihold. Úgy néz ki, mint egy elhagyott ruhakupac.

Mákvirág nagyot sikít. Apám felemelkedik a székéből, karjába veszi anyámat, és kiviszi a szobából. Miközben végigsiet az oszlopcsarnokon, magához hívja a szolgákat. A ház minden sarkából jönnek, köztük egy férfi és egy tizenkét év körüli fiú is. Ők az ötödik és hatodik férfi, akiket életemben látok. Bizonyára ők is itt élnek, de én el vagyok szigetelve a belső szobákban, védve a férfiak és fiúk tekintetétől, leszámítva apámat, Ji-fenget és a két bátyámat, akikre alig emlékszem.

– Vezessétek elő a lovamat, és menjetek el orvosért! – rendelkezik apám. – Hozzatok forró vizet! Nem! Hozzatok hideg vizet! Borogatást! És kerítsétek elő Csao kisasszonyt!

Az idős férfi és a fiú távoznak, utánuk a szakácsnő és a konyhalány is. Én a többi szolgálólánnyal együtt követem apámat anyám szobájába. Nagyságos Asszony hitvesi ágya olyan hatalmas, mint egy kisebbfajta ház: három szobája van, amelyek biztosítják a kellő diszkréciót. Hold alakú boltív vezet a hálófülkébe. Apám lefekteti Nagyságos Asszonyt a paplanra, a karját az oldala mellé rendezi, és megigazítja a ruháját, hogy a selyem eltakarja a lábát. Végül kisimítja az arcából a kontyából elszabadult tincseket, és a füle mögé tűri őket.

– Ébredj, feleségem! – kérleli. Sosem hallottam még ilyen gyengéden beszélni, még Ji-fenggel sem. Visszanéz ránk, akik a hitvesi ágy előszobájában gyülekezünk. – Hol van Csao kisasszony? Hozzátok ide!

Néhány szolgálólány kiszalad, míg mások hideg- és melegvizes-vödröket hoznak.

Végre megérkezik Csao kisasszony. Megérinti apám vállát:

– Jobb lenne, ha magunkra hagynál minket. – Majd a szolgálókhoz fordul. – És ti is, kivéve Jün-hszient.

Apám rám néz. Valami újat látok a tekintetében, de nem tudom, mi az.

– Talán ki kéne vinnem a kislányt – mondja az ágyasának.

– Hadd maradjon. Tanulnia kell. – Csao kisasszony megérinti apám hátát. – Tudasd velünk, ha megérkezett az orvos.

Amikor mindenki távozik, Csao kisasszony egyenesen a szemembe néz, ami szintén nem fordult még elő korábban.

– Sejtettem, hogy ez fog történni – mondja. – Reménykedjünk, hogy az ájulással Nagyságos Asszony időt nyert nekünk, hogy segíthessünk rajta.

– De hát mi baja van? – kérdezem ijedten.

– Úgy hallottam, édesanyád nagyon jó munkát végzett a lábelkötéseddel, amelyet mindig saját maga végzett. Az anyák gyakran elgyengülnek, amikor a lányuk sír, de Nagyságos Asszony nem. Mindent helyesen csinált, így a lábad sosem fertőződött el. Most már te is tudod, hogyan kell gondoskodni a lábadról…

– Mákvirág segít nekem…

– De te is tudod, hogy milyen fontos az ápolása.

– Négynaponta szedd le a kötést a lábakról – kezdem sorolni, és jól tudom, hogy ezek a szabályok éppoly fontosak, mint hogy ismerjem a női élet négy szakaszát, vagy tudjam, hogyan kell viselkednem a leendő anyósommal. – Mosd meg őket. Vágd le a lábkörmöket, és csiszolj le mindent helyet, ahol a csont átszúrhatja a bőrt…

– Akár lábköröm, akár csontszilánk miatt történik, ha a bőr felszakad, nagyon kell ügyelni, hogy a sebet tisztán tartsuk, különben elfertőződhet. Ha nem törődsz vele, az elkötött láb nem jut friss levegőhöz, és gennyesedni kezd. Néhány anya vállalja ezt a kockázatot, amikor a lányuk lábelkötését végzik.

A lábam iránt érzett büszkeség kicsit csökken, amikor hozzáteszi:

– Az asszony, aki az én lábelkötésemet végezte, így tett, és idővel le tudta törni az elhalt lábujjaimat. Ezért ilyen apró a lábam, édesapád pedig értékeli őket.

Nem ez a megfelelő idő a csevegésre, de ezt nem mondhatom Csao kisasszonynak.

– A lényeg – folytatja –, hogy fertőzés keletkezhet, és ha az anya nem elég éber, a lánya bele is halhat. De nem csak a kislányokat fenyegeti ez a sors. A felnőtt nőkkel is megeshet, ha nem ápolják megfelelően a lábukat.

Azzal Csao kisasszony feljebb húzza Nagyságos Asszony ruháját, és felfedi a hímzett harisnyát, amely eltakarja a csúnyán dudorodó, eldeformálódott sarkat és összenyomorgatott boltozatot. Ennek a haszontalan és csúf húsdarabnak rejtve kellene maradnia, és a látványa eszembe juttat valamit, amit anyám mondott nekem a lábelkötésem közben:

– A lábunk nem megy össze vagy tűnik el. Mindössze a csontok rendeződnek át, hogy aranyliliomok illúzióját keltsék.

Csao kisasszony kiköti és lehúzza az egyik harisnyát, így láthatóvá válnak a tűzpiros csíkok, amelyek felfutnak anyám lábán. A legjobban a lábszára döbbent meg: cérnavékony, sokkal soványabb és formátlanabb az enyémnél. Kinyújtom a kezem, hogy megérintsem, de Csao kisasszony megragadja a csuklómat, és visszahúzza. Megfogja anyám egyik lábát, amely nagyon kicsinek tűnik a kezében.

– A lábszárunk elvékonyodik, mert a lábfejünk nem bírja el a súlyt – magyarázza. – Emiatt nem kell aggódni. A baj az, hogy édesanyád lába elfertőződött.

Nem értek semmit. Nagyságos Asszony nagysága mindenre kiterjed, a testápolásra is. Nem hanyagolná el a lábát.

– Most leszedem a kötést a lábáról – mondja Csao kisasszony. – Készen állsz?

Amikor bólintok, Csao kisasszony lehúzza az egyik cipőt, és átadja nekem. A szag erősödik. Az ágyas nagyot nyel, aztán elkezdi letekerni a háromméternyi gézkötést. Minden réteg eltávolítása után egyre erősebb a romlás szaga. Ahogy Csao kisasszony közelebb jut a bőrhöz, a kötésen sárga és zöld foltok látszanak. Végül előtűnik a meztelen lábfej. A lábboltozat bal oldalából törött csontszilánk áll ki. El sem tudom képzelni, milyen kínokat élhetett át anyám. Most, hogy lekerült róla a kötés, látjuk, mennyire meg van dagadva a lába.

– Hozd ide a vödröt.

Engedelmeskedem. Csao kisasszony óvatosan elrendezi anyám lábát úgy, hogy lelógjon az ágyról, és a lábfejét a vízbe helyezi. Anyám összerándul, de nem tér magához.

– Hozd ide nekem Nagyságos Asszony öltözőasztaláról a kenőcsöket és őrleményeket.

Így teszek. Apám ágyasa beleszór egy keveset a vödörbe abból az összehúzó keverékből, amelyet Mákvirág is használni szokott az én lábamra. Őrölt eperfagyökérből, csersavból és tömjénből áll. Mire az orvos megérkezik, Csao kisasszonnyal szárazra töröltük anyám lábát, timsót szórtunk a lábujjai közé és a sebre, és egy párnára helyeztük. Anyám mocorgott, akárhányszor hozzáértünk, de még mindig nem nyitotta ki a szemét.

– Maradj itt – mondja Csao kisasszony. – Beszélek apáddal, hogy megtudjam, hogyan akar eljárni. Egy férfi orvos nem láthat vagy érinthet meg női beteget, szükség van egy közvetítőre. Gyakran a férjet jelölik ki, de én is felajánlom a szolgálataimat.

Amint távozik, anyám szeme kinyílik.

– Nem akarom látni azt a nőt a szobámban – mondja erőtlenül. – Menj ki, és mondd meg apádnak, hogy nem lehet ő a közvetítő.

Kilépek a folyosóra. Még mindig esik, nagyot szippantok a friss levegőből. De még így is marja a torkomat anyám rothadó húsának szaga. Apám és Csao kisasszony egy férfival beszélnek, bizonyára ő a doktor. Most már láttam a hetedik férfit is. Sötétkék anyagból készült hosszú köpenyt visel. Ősz haja görnyedt vállát verdesi. Félek odamenni hozzájuk, de muszáj megtennem. Apámhoz lépdelek, meghúzom a ruhaujját, és így szólok:

– Nagyságos Asszony felébredt, és azt kéri, hogy én legyek a közvetítő.

A férfi, akit az orvosnak gondolok, azt mondja:

– Tan prefektus, helyénvaló lenne, ha ön vállalná a feladatot. – De amikor látja, hogy apám a könnyeivel küszködik, Csao kisasszonyhoz fordul. – Feltételezem, van némi tapasztalata a nőket sújtó bajokkal kapcsolatban.

Csak egy kislány vagyok, de tiszteletben kell tartanom anyám kérését.

– Nagyságos Asszony nem akarja…

Apám egyik kezével a másik tenyerébe csap, hogy elhallgattasson. Csendben mérlegeli a lehetőségeket. Végül megszólal:

– Ho doktor, használja a lányomat. – Apám lenéz rám. – Pontosan ismételd el édesanyádnak, amit a doktor mond, és viszont. Megértetted?

Komolyan bólintok. Biztos vagyok benne, hogy apám döntése anyám iránti szerelmét tükrözi. A felnőttek még váltanak néhány szót, aztán Csao kisasszony elvezeti apámat.

A doktor feltesz egy sor kérdést, amelyeket elismétlek Nagyságos Asszonynak. Ő pedig válaszol:

– Nem, nem ettem fűszeres ételt. Mondd meg neki, hogy jól alszom. Nem szenvedek túláradó érzelmektől.

Oda-vissza járkálok az oszlopcsarnokban várakozó Ho doktor és az ágyban fekvő anyám között. Úgy tűnik, hogy a kérdéseknek (és a válaszoknak) nem sok köze van anyám fertőzéséhez. Nem értem, miért nem mondja el magától a részleteket.

Miután a doktor mindent megtudott, amit akart, felír egy receptet. A konyhalányt elküldik a patikába a keverékhez szükséges gyógynövényekért. A szakács bekeveri a főzetet, és néhány órával később, amikor elkészült, behozzák anyám szobájába. A szájához emelem a csészét, iszik néhány kortyot, majd visszahanyatlik a párnára.

– Késő van – mondja halovány hangon. – Menj aludni.

– Hadd maradjak itt! Segítek tartani a csészét.

Anyám a hitvesi ágy hátsó falának fatáblái felé fordítja a fejét. Ujjai az egyik táblával babrálnak, amely kissé mozog a keretében.

– Megiszom az egészet, mire kész leszel az arcmosással.

A szobámba megyek, átöltözöm hálóruhába és alvópapucsba, lefekszem, és befészkelem magam a libatollal töltött matrac és a pamuttakaró közé. A nap eseményei kimerítettek, így hamar álomba merülök. Nem tudom, mennyi idő telik el, amikor hirtelen rohangálásra ébredek. A félhomályban látom, amint Mákvirág felül és ásít. Meggyújtja az olajlámpát, amelynek lobogó lángja táncoló árnyékokat vet a falra. Gyorsan felöltözünk, és kimegyünk a folyosóra. Az eső elállt, de még sötét van. A fákon csiripelő madarak jelzik a hajnal közeledtét.

Épp amikor elérjük Nagyságos Asszony szobáját, kirohan a szakácsnő, és olyan gyorsan fordul meg, hogy majdnem belénk ütközik. Elkötött lábamon imbolyogva próbálom visszanyerni az egyensúlyomat. Egy kézzel a falnak támaszkodom. Amikor a szakácsnő meglát, a kézfejével letörli a könnyeket az arcáról.

– Úgy sajnálom. Úgy sajnálom.

Még nagyobb felfordulás keletkezik, amikor Csao kisasszony átvág az udvaron, nyomában Ho doktorral. Meg sem állnak, rögtön Nagyságos Asszony szobájába mennek. Elindulok utánuk, mire a szakácsnő rám szól:

– Ne menj be oda!

De én mégis becsusszanok mellette az ajtón. A szagot, ami bent fogad, sosem fogom elfelejteni.

Anyám hitvesi ágyának harmadik szobája elé függönyt akasztottak, apám előtte ül egy zsámolyon. Az ölében tartja anyám csupasz karját, a tenyere a plafon felé fordítva. Ho doktor megkéri apámat, hogy csavarjon egy vászonkendőt anyám csuklója köré. Amikor megvan, az orvos előrébb lép, és három ujját a kendőre helyezi. Csukott szemmel összpontosít, de hogyan is érezhetne bármit az anyagon keresztül?

Elnézek oldalra, és észreveszem a csészét, amelyből előző nap anyámat itattam. A szívem a torkomba ugrik, amikor rájövök, hogy nem ivott belőle többet.

A következő két napban az egész ház talpon van. Szolgálólányok jönnek-mennek. Újabb gyógynövényeket hoznak, amelyekből „erősítő” teákat főznek. Még egyszer beküldenek anyám szobájába, hogy közvetítsem Ho doktor kérdéseit és Nagyságos Asszony válaszait. Semmi sem segít, anyám egyre gyengébb lesz. Amikor megérintem a kezét vagy az arcát, tűzforrónak érzem őket. A lába, amely még mindig a párnán nyugszik, mostanra akkorára dagadt, mint egy dinnye. Egy megrepedt dinnye, amelyből bűzös folyadékok szivárognak. A tökéletesen elkötött láb nagyra értékelt jellemzője az a hasadék, ami akkor keletkezik, ha a lábujjak egészen a sarokig visszahajlanak. Ideális esetben a hasadék olyan nagy, hogy átfér rajta egy nagyobb ezüstérme. Ezen a nyíláson most véres genny csepeg anyám lábfejéből, a lábszárán pedig még jobban felfutottak a vörös csíkok. Ahogy múlnak az órák, Nagyságos Asszonyt egyre kevésbé érdeklik a felé záporozó szavak. Arccal az ágy háttámlája felé fordul. Megengedik, hogy mellette maradjak, hogy vigasztalhassam, és érezze, hogy nincs egyedül. Néha neveket motyog:

– Mama. Papa. – Amikor a halott testvéreimet szólítja, a mutatóujjam a sebhelyekre vándorol, amelyeket a mennyei virágbetegség hagyott az arcomon.

A negyedik éjszakán belép apám, Csao kisasszony és Ji-feng. Csao kisasszony púderezett arcán könnyek csorognak. Még a szomorúságban is gyönyörű. Apám az ajkát harapdálja, próbálja kordában tartani az érzelmeit. Ji-feng túl kicsi hozzá, hogy megértse, mi történik, és az ágy felé szalad. Apám felkapja, mielőtt megzavarhatná anyánkat. Nagyságos Asszony kinyújtja a karját, és megérinti az öcsém csizmáját.

– Emlékezz rám, fiam! Áldozz értem!

Miután ők hárman elmennek, csak én és a két szobalányunk marad Nagyságos Asszonnyal. A lámpák fényét lecsavarják, a csepergő eső hangja betölti a szobát. Anyám légzése egyre lassul. Kilégzés, hosszú szünet. Kilégzés, hosszú szünet. Újra az elhunytak nevét ismételgeti. Nem tudom, hogy szólítja őket, vagy az ő hívásukra válaszol, akik a Túlvilágon várnak rá.

Hirtelen megfordul, és rám néz, a szeme tágra nyitva. Órák óta először teljesen jelen van.

– Gyere közelebb! – Utánam nyúl. Megfogom a kezét, és közelebb hajolok hozzá. – Bánom, hogy az élet olyan, mint a fal repedésein átszüremlő napsugár, és nem láthatom, ahogy feleség és anya lesz belőled. Nem élhetjük át az elválások fájdalmát és az újratalálkozások örömét. Nem leszek ott, hogy segítsek, ha csalódsz, vagy veled örüljek, ha jó szerencse ér.

Újra becsukja a szemét, és a feje visszahanyatlik. A kezemet nem engedi el, akkor is szorítja, amikor a halottak nevét mormolja. Én is megszorítom az ő kezét.

– Élni annyi, mint szenvedni – suttogja. Ez az utolsó egybefüggő mondata. Néhányszor még felkiált: – Mama! Mama! Mama! – Máskor az öcsém nevét motyogja. – Ji-feng! Ji-feng! Gyere ide! – Engem nem szólít.

Kimerültem és sajog a lábam, de továbbra is virrasztok mellette. Bármennyire elfáradtam, osztozni akarok a fájdalmában. Anya és lánya. Élettől halálig.

Az éjszaka legsötétebb órájában Nagyságos Asszony mindössze huszonnyolc évesen kileheli a lelkét. Elborít a kétségbeesés és a bűntudat. Többnek kellett volna lennem: Nagyságos Asszony vér szerinti fiának, akiért érdemes lett volna élnie. Többet kellett volna tennem, hogy segítsek rajta.

A magas küszöb

Épphogy eltemettük Nagyságos Asszonyt, elérkezik a réges-rég kijelölt nap, amikor apám elindul Pekingbe, hogy megtegye az utolsó előkészületeket a rá váró birodalmi vizsgák előtt. Csao kisasszonyt, Ji-fenget, Mákvirágot és engem Vuhsziba küldenek, ahol az apai nagyszüleimnél fogunk élni. Apám úgy intézte, hogy az út nagy részét vizen tegyük meg, és két testőrt is felfogadott a védelmünkre. Megengedték, hogy megtartsak valamit, ami anyámé volt. A piros esküvői cipőjét választottam. Síró szolgálólányok csomagolják össze bútorainkat, ruháinkat és háztartási eszközeinket, amelyeket szamaras kocsikkal vitetnek el. Anyám szobalányát eladták egy sókereskedőnek. A szakácsnő és a konyhalány még marad, amíg a házban vagyunk, de apám már őket is eladta. Kinek? Hová? Nem mondják el. Gyászba borultunk. Nem szavalok verseket, nem ismételgetem a lányokra vonatkozó szabályokat. Nem gyakorlom a kalligráfiát és nem játszom citerán. Ehelyett Csao kisasszonnyal kell töltenem az időt, aki felügyeli a hímzésemet. Éjszakánként, amikor Mákvirág már elaludt, anyám cipőjével a kezemben sírok az ágyban.

Csao kisasszony, Mákvirág, az öcsém és én az apám elutazását követő hatodik reggelen indulunk útnak. Csao kisasszony cukrozott gyömbért ad nekem és az öcsémnek, hogy szopogassuk.

– Ez majd segít, ha rosszul lesztek a rázkódástól.

Átlépjük a küszöböt, és kint vagyunk az utcán. Egy részem szomorú, hogy elhagyom az egyetlen helyet, amely valaha az otthonom volt, de egy másik részem izgatott, hogy látni fogom, mi van a kapunkon túl. Hamar kiderül azonban, hogy nem sokat láthatok. Csao kisasszony az öcsémmel együtt beül egy gyaloghintóba, rájuk zárják az ajtót, és négy férfi elcipeli őket. Az egyik testőr kinyitja nekem a második hordszék ajtaját. Mákvirág kedvesen megbök, mire bemászom.

– Én gyalog követlek – mondja.

A hordszék megrázkódik, ahogy a négy férfi felemeli, és már úton is vagyunk. Nem emlékszem, hogy valaha is ültem volna gyaloghintóban korábban. Nincs ablak, amin kiláthatnék, a levegő pedig áporodott és forró bent. A hintó a hordárok lépéseinek ritmusára imbolyog és zötykölődik, máris hányingerem van. Még gyorsabban szopogatom a gyömbért. A tekintetem sehol sem tud megpihenni. Hallom, amint kint a kereskedők szólongatják a vevőket, egy kocsi kereke megcsikordul, egy szamár panaszosan bőg. Illatok kúsznak be a hintóba, néhányat felismerek közülük: nyílt lángon főzött étel, szennyvíz és még valami, ami a télen hordott bélelt szőrmekabátjainkra emlékeztet. Egyre jobban émelygek.

A gyaloghintó egy zökkenéssel megáll, és leeresztik a földre. Kinyílik az ajtó, és Mákvirág a kezét nyújtja, hogy lesegítsen. A szemem elé táruló látvány több, mint amit fel tudok fogni. Mennyi ember! És mindegyik csinál… valamit. Bizonyára tátott szájjal bámulok, mert Csao kisasszony az arcom előtt integetve így szól:

– Édesanyád jobban szerette volna, ha a földön tartod a tekintetedet. Kérlek, az ő tiszteletére viselkedj illedelmesen. Most gyere, kövess engem.

Átvezet a nyüzsgő kikötőn. Földre szegezett tekintettel csak Csao kisasszony suhogó szoknyáját, Ji-feng fekete cipőjét és a két testőr csizmáját látom. Amint megérkezünk a fedélzetre, a szobánkba kísérnek minket, amelyben négy szalmaágy áll. Rendelkezésünkre áll még egy kancsó víz, egy éjjeliedény, amelybe a dolgunkat végezhetjük, és egy lefedett vödör. A falakon nincs semmi dísz, még ablakok sincsenek. A gyaloghintó forró és szűkös volt, de ez a szoba még rosszabbnak tűnik.

A következő hat nap és éjszaka rettenetes – messze túlmutat azon, amit a cukrozott gyömbér enyhíteni tudna. Mákvirágnak kell először hánynia, Csao kisasszony ekkor magyarázza el a vödör rendeltetését. Utána én következem. Végül hárman felváltva emelgetjük a vödör fedelét. Csak Ji-fengnek nincs semmi baja.

A hetedik nap hajnalán a hánykolódás enyhül. Csao kisasszony, aki az előző néhány órában a homlokát a vödör szélére támasztott karján nyugtatta, felemeli a fejét, és bejelenti:

– Ráfordultunk a Jangcéra. Hamarosan megérkezünk a Huangpu folyóra, amely Sanghajba vezet. – Napok óta először egy kis mosoly jelenik meg a szája szegletében. – A bőség városába.

Kérdeznem sem kell, és mégis sok mindent megtudok apám ágyasáról ezen az utazáson. Nyilvánvalóan volt saját élete, mielőtt az otthonunkba érkezett. Az indulásunk óta velem is ugyanolyan figyelmesen bánik, mint a saját fiával. És úgy tűnik, tisztelte anyámat.

Egy sampanhoz kísérnek minket, olyan gyorsan, hogy körülnézni sincs időnk. A testőrök a lakócsónak fülkéjéhez viszik az úticsomagjainkat, itt kellene tartózkodnunk az utazás alatt. Ám Csao kisasszony nem mozdul.

– Mennyi idő alatt érünk Vuhsziba? – kérdezi a csónakostól.

– Ha jó szelet fogunk ki, talán néhány nap alatt – érkezik a válasz.

Csao kisasszony behunyja a szemét. Tudom, mire gondol. Még mindig kótyagos vagyok a tengeri utazástól, és a sampan hánykolódása csak még jobban felkavarja a gyomromat. Amikor a testőrök visszaérkeznek a fülkéből, Csao kisasszony odasündörög melléjük. Bár az a feladatuk, hogy megvédjenek minket, úgy hátrálnak meg, mintha rókaszellem közelítene feléjük.

– Nem hiszem, hogy el tudnék viselni még több napot egy ablaktalan fülkében – mondja dallamos hangján, majd felénk int Ji-fenggel. – És azt hiszem, ők sem bírnák ki. Kérem, hadd maradjunk kint, ott kényelmesebb lesz.

A testőrök elutasítóak, azt hangoztatják, hogy védelmezniük kell minket.

– Még ha egy paraszt vagy egy másik csónakos meg is lát minket, egy szempillantás múlva már tovább is suhantunk – érvel Csao kisasszony.

– Nem akarunk bajba kerülni – feleli az egyik testőr. – Tan prefektusnak…

– …nem kell megtudnia – fejezi be helyette az ágyas. – A mi titkunk marad.

Némi további vitatkozás után egyezségre jutnak, miután Csao kisasszony pár pénzérmét csúsztat a testőrök kezébe. Mákvirággal egymásra sandítunk. Nem szabadna kedvelnünk az ágyast, de ebben a pillanatban nagyon hálásak vagyunk neki. A két testőr elfoglalja a helyét a csónak két végében, Csao kisasszony pedig leültet minket egy ponyva alá Ji-fenggel és Mákvirággal. A csónakos ellöki a parttól a sampant. Most végre mindent jól megnézhetek. Az épületek, emberek, a part menti élet látványa segít elterelni a figyelmemet az émelygésről. Nagyjából egy órával később a csónakos a Szucsoura, a Huangpunál jóval kisebb folyóra kormányozza a sampant. Most is árral szemben haladunk, de az irányváltás miatt a szélirány is megváltozik. Most mögöttünk fúj, és lágyabban siklunk a vízen. A csónakos ütemesen mozgatja az evezőt, mellettünk pedig liről lire suhannak el a rizsföldek. Most nincs fal, ami eltakarná a kilátást vagy az égboltot. Amikor Ji-fengnek könnyítenie kell magán, Csao kisasszony szorosan átkarolja, hogy közvetlenül a fodrozódó vízbe végezhesse a dolgát.

– Ebédidő! – kiáltja a csónakos, miközben a nap előbújik a felhők közül. Egy mogyoróval töltött rizsgolyókkal teli kosarat ad Csao kisasszonynak, aki mindegyikünknek kioszt néhány golyót. Evés után a csónakos kiviszi a partra Ji-fenget, hogy kiszaladgálhassa magát, Csao kisasszony pedig így szól hozzám:

– Jó néhány napja nem tanultál már. Időt akartam adni, amíg az érzéseid lecsillapodnak.

Elakad a lélegzetem. Nem akarok vele beszélgetni a gyászomról.

– És persze ott volt a rettenetes tengeri utazás… – megrázza a fejét, mintha az emléket is el akarná hessegetni. – De úgy vélem, ideje lenne folytatni a tanulmányaidat, nem gondolod?

– Nagyságos Asszony volt a tanárom.

Csao kisasszony olyan együttérzéssel néz rám, hogy majdnem elsírom magam.

– Nagyszerű tanárotok volt Ji-fenggel. A legjobb módja, hogy tisztelegjünk az emléke előtt, ha folytatjuk, amit elkezdett.

A rizsgolyók köveknek érződnek a gyomromban. Nagyot nyelek.

– Talán azt gondolod, hogy mivel csak egy ágyas vagyok, máshoz sem értek, csak hogy szép legyek és szórakoztassam édesapádat – folytatja. – De nem tartana maga mellett, ha nem lennének más képességeim is. Tudok írni és olvasni, tanulmányoztam a klasszikusokat. Nos, lássuk, mit tudsz! Mik egy feleség legfontosabb feladatai?

– Fiúkat szülni, ügyelni a szabályok betartására, és elvégezni a szertartásokat, amelyek biztosítják a család sikerét – mormolom a lajstromot.

– Az ágyas fő feladata pedig mindenekelőtt az, hogy fiúutódot adjon a családnak, ha a feleség nem képes rá. Én is megtettem édesanyád helyett.

Felpillantok rá. Szinte félek feltenni a kérdést:

– Apám feleségül fog venni téged?

– Ne gondolkodj most ezen – válaszolja. De nem tudja leplezni a vágyakozást a hangjában, amikor hozzáteszi: – Még ha apád úgy is dönt, hogy feleségül vesz, tudom, hogy sosem vehetem át Nagyságos Asszony helyét a szívedben. De most nyissuk ki a könyvet. Szeretném hallani, hogyan olvasol.

Ji-feng és a csónakos visszatérnek a sampanra. A délután hátralévő részében egy csatornán siklunk lefelé, közben felolvasok a többieknek. Ha elakadok egy írásjelnél, Csao kisasszony a vállam fölött áthajolva segít kiolvasni. Amikor valamelyik testőr valami érdekeset vesz észre a parton, vagy Ji-feng ujjong, mert valami újdonságot lát, Csao kisasszony megengedi, hogy becsukjam a könyvet, és én is odanézzek. Nagyságos Asszony sose tett volna ilyet, de nem hibáztathatom az ágyast, hiszen ő nem igazi anya.

Amikor a nap végén az ég rózsaszínbe vált, a csónakos a part mellé kormányozza a sampant, és kiköti éjszakára. Egyszerű vacsorát készít rizsből, párolt babpüréből, folyami halból, szójaszószból és újhagymából, amelyet egy közeli földön szedtek. Ezután bemegyünk a fülkébe, ahol két szalmaágy vár ránk. Mákvirág a lábamnál fog aludni a padlón, ahogy általában, Csao kisasszony pedig összebújik Ji-fenggel, így nekem saját ágy jut. A testem anyám után vágyakozik, és úgy érzem, sosem leszek képes elaludni. Aztán megdöbbenésemre egy kezet érzek a hátamon – csak Csao kisasszonyé lehet. Halkan dúdolni kezd, és körkörös irányban simogatja a hátamat. Próbálok meg sem moccanni, nem akarom a tudtára adni, hogy tudom: ő az…

Másnap reggel korán elindulunk. Telnek-múlnak az órák, de egyáltalán nem unatkozom. Annyi látnivaló akad! Egy kis híján meztelen fiú egy vízibivaly hátán; görnyedő parasztok a földeken; fűzfák, amelyek hosszú indáikat a folyóba lógatják. A fülem megtelik a sokféle varázslatos hanggal: egy csapat liba gágogásával, amelyeket két korombeli kislány terelget kuncogva; egy seregnyi gyerek zsivajával, akiknek a hátára hordót kötöttek, nehogy elmerüljenek, miközben a folyóban játszanak; a csónakos dalával, aki egy népdalt énekel. Folyókon, kisebb és nagyobb tavakon haladunk át, végül egyre szűkebb csatornákhoz érkezünk. Amikor rásandítok Csao kisasszonyra, látom, hogy ő is ugyanolyan élénken figyel mindenre, mint én, és rájövök, hogy hozzám hasonlóan ő is igyekszik minél több képet elraktározni az emlékezetében.

Végre megérkezünk Vuhszi külvárosába.

– Úgy tudom, az Ónhegy kerületbe mennek – mondja a csónakos. Amikor Csao kisasszony bólint, folytatja. – A Taj-tó közelében vagyunk. Hallott már róla?

– Fiatalabb koromban mindig megnéztem a sárkánycsónakversenyeket a tavon – válaszolja.

Hallottam már a sárkánycsónakok ünnepéről, de még sosem vettem részt rajta. Az első éveimben túl fiatal voltam hozzá, aztán elkezdődött a lábelkötésem időszaka. Múlt évben elmehettem volna, de belázasodtam, és ágyban kellett maradnom. Apám elvitte magával Nagyságos Asszonyt és Ji-fenget. Utána elmesélték, milyen remekül szórakoztak, leírták az összes csónak díszítését, az evezősök öltözékét, és a stratégiát, amelyet a csónakosok választottak a győzelem érdekében. Emlékszem, milyen szomorú volt Csao kisasszony, hogy nem csatlakozhatott a társasághoz, anyám pedig csendes elégedettséggel figyelte, ahogy duzzog. Idén apám Csao kisasszonyt vitte magával, anyám pedig még a szokásosnál is borúsabb hangulatba került.

Csao kisasszony felém fordul:

– Talán jövőre elmehetnénk együtt.

Tudom, hogy kedves akar lenni hozzám, és mindig is el akartam menni, de tényleg azt hiszi, hogy az én kegyeimet is olyan könnyen megvásárolhatja, mint a testőrökét? Kurtán válaszolok:

– Talán.

Lehajtja a fejét és elfordul. Hosszú hallgatás után így szól:

– Nem tudjuk, mi vár ránk a nagyszüleid házában. Nem vagyok az anyád, és úgy tűnik, nem szeretnél barátodnak sem, de jobb lenne, ha átgondolnád a dolgot. Amint átlépjük az új ház küszöbét, mindössze három ember lesz ott, akit ismersz: Mákvirág, az öcséd és én. A nők – és lányok – számára fontos, hogy barátságra és hűségre leljenek, ahol csak tudnak. Én megadom neked ezeket, ha hagyod. – Szólni akarok, de felemeli a kezét. – Hamarosan megérkezünk. Összeszedem a holmijainkat.

Hirtelen félelem hasít belém. Minden, amit az ágyas mondott, igaz. Az egész életem a feje tetejére állt, és nemsokára megérkezünk egy idegen házba, ahol egy teremtett lelket sem ismerünk egymáson kívül.

Csao kisasszony éppen visszatér a fedélzetre, amikor befordulunk egy újabb csatornára. Mindkét partot fallal körülvett lakónegyed szegélyezi, a házikók teteje épphogy kilátszik. A csónakos egy mólóhoz kormányozza a sampant, amely felhajlított ereszeivel és kőből faragott mellvédjeivel olyan, mint egy lebegő pavilon. A nagyszüleim otthonát az Aranyló Fény Palotájának hívják. A birtokot körbevevő szürke falak végigfutnak a csatornával párhuzamos út mindkét oldalán. A főkapu büszkén magasodik előttünk, a tetejére vésve ott áll a családnevünk. A gazdagon faragott faajtó mindkét oldalán egy-egy kőoroszlán áll őrt. A kapuőr bekiált valakinek:

– Itt vannak! Megérkeztek!

Vetek egy utolsó pillantást a külvilágra. Biztos vagyok benne, hogy miután átlépem az Aranyló Fény Palotájának küszöbét, többé el sem hagyom az esküvőm napjáig. Egy kicsit megrázom magam, és újra a kapu felé fordulok, még mindig idegesen Csao kisasszony figyelmeztetése miatt.

A magas küszöb a család fontosságát jelzi, és Csao kisasszonnyal óvatosan kell átlépnünk rajta. A védőfal mellett mindkét oldalon szolgák szobái sorakoznak.

Nem hagyom, hogy elválasszanak Mákvirágtól, ráncigálom magam után, miközben a belső udvarok felé tartunk. Egy elkötött lábú nő üdvözöl bennünket. Karcsú és csinos, de a nyomába sem érhet anyámnak vagy Csao kisasszonynak. Ji-fenghez címezi a szavait, társaságunk egyetlen férfitagjához.

– A nevem Tintaszín, én intézem az Aranyló Fény Palotájának mindennapi ügyeit. Gondoskodom róla, hogy minden kívánságotok teljesüljön.

Mindannyiunkat tetőtől talpig végigmér. Amikor Mákvirág nagy lábához ér, rosszallóan összeráncolja a homlokát. Majd kihúzza karcsú felsőtestét, és körbemutat.

– A ház öt udvarból áll. A nagyszüleitek kérésére a hátsó udvarban fogtok lakni, ott találhatók a belső szobák. Reméljük, elnyerik a tetszéseteket.

Hamar áthaladunk a második és harmadik udvaron is, amelyeket fedett oszlopcsarnokok szegélyeznek. A festett oldal- és tetőgerendákat faragások díszítik. Az épületek lenyűgöző benyomást tesznek a halpikkelyekre emlékeztető tetőcserepekkel és felhajlított ereszekkel. A tetők négy sarkán zománcozott őralakok állnak. Mindegyik udvar nagyobb az előzőnél, de Tintaszín nem mondja el, melyik micsoda és kik élnek benne. Amikor a negyedik udvarba érünk, megáll, és jobbra mutatva így szól:

– Ezekben a szobákban fogadja Tan mester és Zsu úrnő a betegeket. – Majd balra mutat. – Ez itt Tan mester hálószobája és dolgozószobája. Mellette találhatók a nagymamátok szobái. Amikor beteggel foglalkoznak, ne zavarjátok meg őket.

Tintaszín átgondolja, amit mondott, majd hozzáteszi:

– Egyáltalán ne zajongjatok. – Majd az öcsémre néz. – Ez különösen rád vonatkozik.

Elérkezünk az ötödik udvarba. Minden házban, még a kisebbekben is, mint amilyenben apámmal és Nagyságos Asszonnyal éltem, a hátsó szobákat tartják a legbiztonságosabbnak, ezért ezekben laknak a hajadon lányok, köztük az ágyasok is. Tintaszín udvariasan felém biccent.

– Kérlek, várj itt. Csao kisasszony, kövess engem.

Apám ágyasa két lépést előrelép, majd visszanéz, hogy lássa, figyelem-e, hová viszik. Bólintással jelzem, hogy igen.

Miközben Tintaszín elkíséri Csao kisasszonyt és Ji-fenget egy lépcsősoron és egy oszlopcsarnokon át a szobájukba, mi Mákvirággal csak álldogálunk a pompa közepén, amelyhez foghatót még egyikünk sem látott. Gyorsan megszámolom az ajtókat a csarnok egyik oldalán, és megjegyzem, hogy Csao kisasszony szobája balról a harmadik.

Tintaszín visszatér, és Mákvirággal együtt követjük fel a lépcsőn a csarnok másik oldalára. Egy ajtó résnyire nyitva áll.

– Már vártunk rád – mondja Tintaszín –, és mindent előkészítettünk számodra. Reméljük, megfelelőnek találod majd a lakhelyedet.

A helyiség nagyjából négyszer akkora, mint az otthoni szobám. Az egyik falnál asztal és szék áll, az asztalon porcelán ecsettartóban mindenféle méretű és formájú kalligrafikus ecset. Az asztal mögötti polcok tele vannak könyvekkel és tekercsekkel. A citerámat egy másik falhoz támasztották. Az ágy helyett, amelyben egész eddigi életemben aludtam, ott magasodik előttem anyám hitvesi ágya – szoba a szobában. A látványa olyan, mintha kardot szúrnának a szívembe.

Tintaszín együttérzőn néz rám.

– A nagymamád úgy gondolta, szeretnél közel lenni ahhoz, aki a világra hozott.

Kipislogom a könnyeket a szememből.

Mivel semmit sem mondok, Tintaszín Mákvirághoz fordul. Iránymutatásokat ad, elmagyaráz dolgokat, de semmit sem fogok fel abból, amit mond. Hiányzik anyám.

Később, miután Mákvirág megfürdetett és tiszta ruhába öltöztetett, a nagyszüleim elé kísérnek a fogadócsarnokba. Anyám és apám annyira lefoglalják a gondolataimat, hogy megdöbbenek, amikor a nagyszüleimet látom ugyanúgy ülni, ahogy a szüleim ültek egymás mellett egyforma székükön azon az estén, amelyen anyám összeesett. Térdre borulok, és a homlokomat a földhöz érintem.

– Kérlek, állj fel – mondja Tan nagypapa –, és lépj közelebb, hogy jobban megnézhessünk.

Miközben felegyenesedem, érzem magamon a nagyszüleim tekintetét.

– Emeld fel a fejed – utasít Tan nagypapa.

Hosszú, sötétkék selyem alsóruhát visel hímzett szegéllyel, jádecsatos övvel és oldalt lelógó bojttal. Ritkás bajusza van, az ujjával gyér szakállát pödörgeti, amelynek a vége felkunkorodik a mellkasánál. A tekintete kedves, a keze puhának és fakónak tűnik. A szeme sarkából ráncok futnak le az arcán, mint madárnyomok a homokban. Zsu nagymamára az öreg mellett a zömök a legtalálóbb jelző. Bár a kora indokolná, nincsenek ráncai, az arca sima. A tunikáját gyöngyök és jádekövek díszítik, az ujjai, a nyaka és az alsó szegélye pedig gazdagon ki van hímezve. Még mindig fekete, magasra tornyozott haját jáde hajtűk és aranydíszek rögzítik.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után Zsu nagymama így szól:

– Az anyjára hasonlít.

Ezektől a szavaktól elsírom magam.

– Hozd ide hozzám! – kéri nagyanyám.

Mire megérteném, mi is történik, Tan nagypapa felnyalábol, és Zsu nagymama ölébe tesz. Az egyik karjával a derekamat kulcsolja át, a másikkal a fejemet a vállára hajtja.

– Jól van, gyermekem. Sírd csak ki magad.

Tan nagypapa kedvesen megpaskolja a hátamat. Vigasztalóan mormog, majd így szól:

– Mostantól ez lesz az otthonod. Ne aggódj. Vigyázni fogunk rád.

Sár nélkül nincs lótusz

– „Sirályok rijjogása, szirtelen víz csillogása, az a lepke-szép asszony, urának méltó társa.”{3}

Tan nagypapa nevet, miközben a Dalok könyvének első versszakát szavalom. Szereti hallgatni, ahogy verset mondok, vagy a klasszikusokból idézek, különösen esténként, amikor néhány pohár bort is elfogyaszt. Most Zsu nagymamához fordul, aki a teázóasztal másik oldalán foglalt helyet.

– Mit gondolsz, ez a költemény pusztán egy nemesemberről szól, aki talál egy kedves és szép leányt? Vagy inkább a kormányzat kritikája, Taj Sze királynőről, Ven király nagyszerű és imádott feleségéről szóló allegória, netán útmutatás arról, hogyan viselkedjünk hálószobaügyekben?

Nagymama leinti.

– Muszáj ilyesmikről beszélnünk Jün-hszien előtt? Túl fiatal még hozzá.

– De olyan okos! – mondja nagyapám, miközben két ujja közé csippenti a szakállát.

– Túl sokat dicséred és túl ékes szavakkal – incselkedik Nagymama. Mindketten rajonganak értem, de a legtöbb időt nagyanyámmal töltöm. Az illem azt diktálná, hogy távolságot tartsunk egymástól, de ő szereti, ha közel vagyok hozzá. A csókjai és ölelései ellentmondanak mindennek, amit eddig tanultam, mégis nagyon jólesnek.

– Sokat kellett várnom, hogy legyen egy lányunokám – válaszolja Nagypapa. Bár magunk között vagyunk, mégis a rangját jelző öltözéket viseli. A külső ruhájának mellrészére varrt négyzetre bíborszínű mandarinrécét hímeztek, amely azt jelzi, hogy hetedik fokozatú tudós úriember. Kalapja karimája fekete, míg a teteje vörös selyemből készült.

– Vagyis valaki, aki szórakoztat.

Nagypapa bólint, elismeri, hogy nagyanyámnak igaza van.

Nagymama elnézően rámosolyog, mielőtt visszatérne a könyvhöz, amelyet tanulmányoz. A gyógynövényektől illatozó gyógyszertárban vagyunk. Három borostyánsárga gyógyszeres szekrény áll egymás mellett, mindegyik három nagyobb és számtalan kisebb fiókból áll. Gyönyörű kalligrafikus írásjegyek jelzik, hogy melyik fiók milyen gyógynövényt, ásványt vagy csontot rejt. A mennyezetig érő polcos szekrények roskadoznak az agyagtartóktól, egy másik falnál kosarak és ónedények sorakoznak. A szemközti falon anatómiai rajzok mutatják be a test elején, oldalán és hátán tetőtől talpig futó meridiánokat. A rajzok alatt egymás mellé rendezett székek állnak, ezeken szoktak ülni a kezelésre várakozó betegek. A szoba közepén magas asztal áll, itt mérik ki és keverik össze a nagyszüleim a gyógyító keverékeket. A teázóasztal alacsony, mégis emellett töltik a nap legnagyobb részét. Osztoznak szeretetben, tiszteletben és a munkában is, nem hangzik el köztük hangos szó.

– Aggódom az unokaöcséd felesége miatt – vált témát nagyanyám. – Huang asszony hatodjára várandós, de az utóbbi időben vérzik, és gondja van a vizeletürítéssel.

Nem igazán tudom, kicsoda Huang asszony. A házas asszonyokra, beleértve a nagyanyámat is, a lánykori családnevükön szokás hivatkozni.

– Biztos vagy benne, hogy Huang asszony gyermeket vár? – kérdezi Nagypapa.

– A férfiak úgy gondolják, nehéz megállapítani a terhességet, és néha így is van. De két hónappal ezelőtt elkészítettem neki a lestyángyökérből és fekete ürömből álló teakeveréket, hogy biztos legyek a dolgomban – magyarázza Nagymama. – Megitta, és ahogy vártam, a baba megmozdult.

– Hagyd, hogy Huang asszony háborítatlanul hordja ki a gyereket – szól nagyapám. – Sok más tudós orvossal egyetemben úgy vélem, hogy az a legjobb, ha a szülés természetes. Amikor a virág elnyílik és a dinnye elég kerek, magától is lehullik. Ezt látjuk a kertekben, de állatoknál is megfigyelhetjük. Sosem hallottunk olyat, hogy egy majom belehalt volna a szülésbe. Vagyis a nőkkel sem kellene megtörténnie. Nehéz szülés akkor történik, ha mások megpróbálnak beleavatkozni, vagy siettetni próbálják.

Nagymama sóhajt.

– Csak egy férfi mondhat ilyet, aki nem élte át a vajúdást.

– Talán jót tenne egy keverék, ami lehűti a csíjét.

– Lehűti? Egy nőnek, akinek a gyermekpalotájával van gondja? Hogyisne.

Azt beszélik – és megtudtam, hogy így is van –, hogy Nagypapa azért Nagymamát vette feleségül, mert orvoscsaládból származik. Hiszen mindenki jól jár, ha a feleség gondoskodik a házban élő nők és gyermekek orvosi szükségleteiről. Birodalmi tudósként Nagypapa is érdeklődött az orvostudomány iránt. Ahogyan a feleség feladata, hogy legalább egy fiút szüljön a férjének, úgy a férj feladata, hogy biztosítsa a család vérvonalának fennmaradását. Ennek a legbiztosabb módja pedig, ha a feleségek és ágyasok nemcsak teherbe esnek és életet adnak, de túl is élik a szülést. Nagypapa már fiatalkorában is szerette olvasgatni az ősi orvosi szövegeket. Udvari nagymester korában a másodlagos fővárosban, Nankingban szolgált a Büntetési Bizottság hivatalnokaként. Magántanulmányait akkor is folytatta, amikor évekig távolt élt az otthonától, és városról városra járt, hogy ellássa a feladatait – ahogyan majd apám is tenni fog, ha leteszi a birodalmi vizsgák következő szintjét. Amikor Nagypapa hazatért nankingi évei után, az írástudó orvosok hagyománya szerint ming jiként, vagyis „híres doktorként” ismerték el. Az ő tudása könyvekből származik; Nagymama pedig a szüleitől tanult, akik az ő szüleiktől tanultak, akik az ő szüleiktől tanultak, és így tovább.

– Hát akkor mit javasolsz? – kérdezi Nagypapa. Nemcsak magas rangú ember, hanem nemzetségünk feje is, így a szava parancs, amelynek mindannyiunknak engedelmeskednünk kell. Ugyanakkor tiszteli Nagymama szakértelmét, és gyakran megfogadja a tanácsait.

– Mielőtt döntenék, meg kell vizsgálnom – válaszolja nagyanyám.

Nagypapa lassan bólint. Nagymama hozzáteszi:

– Si bába néhány nap múlva megérkezik Huang asszonyhoz.

Nagypapa erre meghökken, és szigorúan néz Nagymamára.

– Tudod, hogy nem helyeslem a bábák bevonását. – Hozzám fordul, és érzem, hogy most próbára fog tenni. – Mondd el, miért!

Nem akarok válaszolni, mert amit mondani fogok, felbosszantja majd Nagymamát. De mit tehetnék?

– A három nagynéninek és hat nagymamának nincs helye egy nemesi házban. – Lehajtott fejjel mondom fel a leckét, hogy ne lássam, mit szól nagyanyám.

– Kik ők? – kérdezi Nagypapa.

A papucsomat bámulom, vívódom a két ember között, akik olyan sokat tesznek értem. Egy ujj felemeli az államat. Nagymama megszólal:

– Válaszolj nagyapádnak!

– A három nagynéni: a buddhista nővérek, a taoista nővérek és a jövendőmondók. A hat nagymama: házasságszerzők, sámánnők, gyógyszerkereskedők, ügynökök, kerítőnők és bábák. – Emlékezetből sorolom a listát, némelyik szónak nem is ismerem a jelentését.

– Tisztes családok nem engednek vallásos nőket az otthonukba. Mi Konfuciusz tanait követjük – mondja Nagypapa. – Ami pedig a többit illeti, azok kígyók és skorpiók, akiket mindenáron el kell kerülni.

– Férjem, te is nagyon jól tudod, hogy…

– Azonkívül – morgolódik nagyapám – a bábákat olyan gonosz tettekkel hozzák összefüggésbe, mint a magzatelhajtás és a csecsemőgyilkosság. Ki ne hallott volna olyan bábáról, aki a kisbabának, aki nem akarja elhagyni a gyermek palotát, levágja a karját, hogy világra tudja segíteni?

Nagymama a fejét rázza.

– Az ilyesmi nagyon ritkán esik meg, és akkor is csak azért, hogy megmentsék az anya életét…

– Megbecsülésüket az is rontja – folytatja Nagypapa –, hogy bírósági ügyekben gyakran őket bízzák meg a nők szüzességi vizsgálatával, vagy gyanús haláleseteknél a holttest megvizsgálásával…

– Férjem! – csattan fel Nagymama. – Ez már túl sok Jün-hszien fülének. Felém fordul, és visszafogja a hangját. – Gyermekem, nézz rám! – mondja gyengéden. – Mindig tiszteld nagyapádat, de tudd azt is, hogy bábákra szükség van. Megnyerőbb kifejezéssel élve az újszülöttek elhozójának is szoktuk nevezni őket. – Szeme visszasiklik nagyapámra. – Te nem érintkezhetsz vérrel, és én sem. Mi csak messziről konzultálhatunk a beteggel. Segíthetek egy vajúdó nőnek: adhatok neki gyógynövényeket, hogy meggyorsítsam a szülést, és könnyebben kicsússzon a baba, szülés után pedig készíthetek neki főzetet, amelytől visszanyeri az életerejét, de sosem foghatnám meg az újszülöttet…

– Konfuciusz világossá teszi, hogy minden hivatás, amelyben vérrel érintkezik az ember, alantasnak számít. A bába rangja ezért ugyanolyan alacsony, mint a hentesé. Azonkívül a bábák kétes hírűek is. Túlságosan világiak.

Nagymama felsóhajt.

– Talán így van. De ha az orvosok piszkosnak tekintik a vért, amelytől tisztátalanná válunk, hogyan szülhetnének a nők bába segítsége nélkül?

– A parasztasszonyok…

– …naphosszat a földeken dolgoznak, a kunyhójuk sarkában szülik meg a csecsemőiket, este pedig már vacsorát főznek a családjuknak – fejezi be helyette Nagymama.

– Hát akkor?

– Semmi hát akkor! – Nagyanyám kezdi elveszíteni a türelmét. – Te talán láttál ilyet a saját szemeddel? Talán azoknak a nőknek segít az anyósuk. Talán van egy bába a falujukban. Talán…

Nagyapám feltartott kézzel próbál visszakozni, de Nagymama még nem végzett.

– Vajon a férfiak halnak bele a gyerekszülésbe? Nem ám! Még a császárnénak is van bábája. Úgyhogy ne mondd nekem, hogy a nők képesek egyedül világra hozni egy gyereket! Ha a szülés annyira könnyű és fájdalommentes…

– Sosem állítottam, hogy fájdalommentes…

– Ha a gyerekszülés annyira természetes, akkor hogy lehet, hogy a vajúdás életveszélyes? A nő az egyetlen állat a földön, amelynek nem szabad egyedül megszülnie az utódját, mert a baba fejjel előrefelé érkezik, ami lehetetlenné teszi, hogy a nő saját maga húzza ki. A bába jelenléte nélkülözhetetlen, akár tetszik, akár nem.

– Nélkülözhetetlen – visszhangozza nagyapám.

– A bábák nagy elismerésben is részesülhetnek.

Nagypapa végül megadja magát. Bólint.

– Ha olyan nagy szerencséjük van, hogy a császári udvar hölgyeit segíthetik a Tiltott Városban, akkor valóban olyan bőségesen megjutalmazzák őket, amelyet egy hozzám fogható férfi is csak irigyelhet.

– Birtok, arany, nemesi cím…

Még mindig a békülés jegyében Nagypapa hozzáteszi:

– Az is igaz, hogy két család egyesülése nem jöhet létre a házasságszerző közvetítése nélkül. – De hogy mégis övé legyen az utolsó szó, hozzáteszi: – Ettől még nem lesznek kevésbé visszataszítóak ezek a nők.

Nagymama szúrósan ránéz, de nem szól semmit. Nagypapa felderül, mert úgy érzi, ő nyert. Újra hozzám címezi a szavait:

– Mesélj nekem a csíről!

Ugyanúgy mondom fel a szöveget, mint ahogy verset szavalok vagy a lányokra vonatkozó szabályokat sorolom:

– A csí a testben lévő élet alapanyaga és fenntartó ereje…

– Szavakat sorolni a papagájok is tudnak – vág közbe Nagymama, aki láthatóan még mindig bosszús nagyapám bábákról vallott nézetei miatt –, de értik-e a mélyebb jelentésüket?

Keményebben próbálkozom.

– A világegyetemben mindennek van csíje. A hegyeknek, csillagoknak, állatoknak, embereknek, érzelmeknek…

– Úgy szoktam mondani, a csí a kozmosz lüktetése – jegyzi meg Nagymama. – A test pedig a kozmosz tükörképe, és mindent a jin és a jang szabályoz.

Nagymama közbevetése után eszembe jut minden, amit érkezésem óta tanultam.

– A jin és jang a sötétség és a fény, a lent és a fent, a bent és a kint, az öreg és a fiatal, a víz és a tűz, a föld és a menny.

Nagypapa bátorít, hogy folytassam.

– A jin nem más…

– …mint a halál forrása – egészítem ki a mondatot.

– A jang pedig…

– …az élet eredője. A jin árnyas és nőies, a jang pedig fényes és férfias.

Nagypapa elismerően bólint, én pedig rámosolygok. A következő megjegyzése Nagymamának szól.

– Ez a lány okos. Nem kéne csak varrással és hímzéssel foglalkoznia. Engedjük meg neki, hogy orvostudományt tanuljon tőlem.

Az elmúlt három hónapban sokszor mondott hasonló dolgokat, és minden alkalommal feléledt bennem a remény. Apámból és a nagybátyámból nem lett orvos, és úgy hallottam, a fiaikra vonatkozó becsvágyó terveik között sem szerepel az orvostudomány. Az öcsém már most is a birodalmi vizsgákra felkészítő tanulmányokat folytat. Így hát maradtam én. Nagyon szeretnék a nagyszüleimtől tanulni. Minden, amit mondanak, új csatornákat nyit meg az elmémben. Ha pedig egy napon orvos lenne belőlem, talán segíthetnék egy olyan lány anyjának, mint amilyen én vagyok. Nagymama azonban még nincs meggyőzve. Nagyapám megjegyzésére ügyet sem vetve így szól:

– Ma már beszéltem a vérről, de annál sokkal fontosabb anyag a Vér. Ugyanúgy hangzanak, de miben különböznek mégis?

Egyszerű kérdés, könnyű rá a válasz.

– A vér az, amit akkor látunk, ha megvágjuk a bőrünket – felelem. – A Vér viszont jelentősebb esszencia. A nők testét a Vér vezérli. Ez teszi lehetővé, hogy teherbe essenek és kihordják a magzatot. Szülés után pedig anyatejjé változik.

– Pontosan. El kell vonatkoztatnunk a testi funkcióktól – magyarázza Zsu nagymama. – Nem erekről és artériákról, izmokról és csontokról vagy meghatározott feladatú szervekről van szó. Arra kell rájönnünk, hogyan alakul ki a betegség a testben található jin és jang egyensúlyának felborulása miatt. Úgy viszonyulnak egymáshoz, mint az éjszaka a nappalhoz, a tél a nyárhoz. Az egyik mindig érkezőben, a másik mindig távozóban van, a körforgás állandó. A folyamat közben helyrehozzák és megváltoztatják egymást. Orvosként arra törekszünk, hogy a jint és a jangot egyensúlyba hozzuk, hogy az életerő megfelelő legyen. Mit tudsz még elmondani a testről mint univerzumról?

Így folytatjuk még sokáig, Nagymama és Nagypapa felváltva tesznek fel kérdéseket, én pedig próbálok a kedvükben járni a válaszaimmal. Amikor velük vagyok, a folytonos vizsgáztatás ellenére szinte képes vagyok elfeledni, mennyire hiányzik anyám, apám és az otthonunk… szinte mindent…

* * *

Amióta megérkeztem Vuhsziba, időmet többnyire a női lakrészben töltöm az ágyasokkal és feleségekkel, kisebb-nagyobb gyerekekkel, valamint a házasság előtt álló lányokkal együtt. A csecsemők általában máshol laknak a szoptatós dajkáikkal, a hét év feletti fiúk pedig nem léphetnek be többé a női lakrészbe. Előfordul, hogy egyik-másik nő „gyengélkedik” (testileg vagy lelkileg), ilyenkor nem csatlakozik a közös hímzéshez, pletykálkodáshoz, civakodáshoz vagy kártyajátékhoz. Nincs más korombeli lány a házban, az idősebb lányok pedig nem foglalkoznak velem. Nincsenek barátaim, de ez Laicsouban is így volt. Hálás vagyok Csao kisasszonynak, hogy felügyeli a tanulmányaimat. Azt hiszem, ő is hálás nekem, mert a többi ágyas nem igazán fogadja be őt. Jó tanár, türelmesebb anyámnál, de ugyanolyan sokat vár el.

Ha egyedül akarok lenni, bemegyek a szobámba és bemászom Nagyságos Asszony hitvesi ágyába. Van teteje, ablakai, amelyeket költői életképeket ábrázoló selyemfestmények takarnak el, a bejáratot pedig faragott boltív díszíti. Az egész ágy rózsafából, körtefából és puszpángból van kifaragva, és egyetlen szög nélkül illesztették össze. Két előszobája van: az elsőben alszik a szobalány, a második öltözőhelyiségként szolgál. A harmadik szobában, megemelt talapzaton áll az ágy. Az első itt töltött éjszakámon eszembe jutott a meglazult fatábla, amelyet Nagyságos Asszony többször megérintett. Óvatosan elmozdítottam, és egy titkos polcot találtam mögötte. Egy pillanatig reménykedtem, hogy anyám elrejtett ott nekem valamit, de nem így volt. Azonban ő is tudta, hogy létezik a titkos hely, ezért, hogy kapcsolatban maradjak vele, elrejtettem a selyemcipőjét a polcon, és visszahelyeztem elé a fatáblát. Azóta gyakran ugyanabban a testhelyzetben fekszem az ágyon, ahogy ő tette, amikor az ágy hátsó fala felé fordult, és a fatáblát babrálta. Megérintem a fát, tudván, mi van mögötte, és siratom az elvesztését. A többi nő és lány között próbálok vidámnak mutatkozni.

Időközben kezdem magam kiismerni az Aranyló Fény Palotájában. Negyven családtag él itt, és húsz szolga (szobalányok, konyhai személyzet, kertészek) gondoskodik a szükségleteinkről. A család a második udvarban fogadja a vendégeket, amelynek nagyterme olyan hatalmas, hogy a ház teljes népe összegyűlhet ott a szertartások és lakomák alkalmával, a kisebb szobákat pedig iszogatásra, versírásra és hasonlókra tartják fenn. A Tan unokák, nagybácsik és unokatestvérek a harmadik udvarban élnek a feleségeikkel és gyerekeikkel. Kezdem megismerni a bútorokat és dísztárgyakat is, amelyek a családom korát és rangját mutatják: a festményeket, falikárpitokat, vázákat, díszes asztalokat és székeket. Szinte minden szoba padlóját kézzel szőtt szőnyegek borítják. Kalligrafikus írással írott bölcsességek lógnak a falakon, amelyek arra buzdítanak mindannyiunkat, hogy a lehető legmagasabb értékrend szerint éljünk. Ragyogjon a tudás ékköve ebben a házban a napnál és a holdnál is fényesebben; minden elolvasott könyv terelgessen az élet folyóján. Egy hegynyi könyv kijelöli a célt, a szorgalom az ösvényt; a tudás tengere végtelen, a csónak rajta a kemény munka.

Ma Tintaszín, a ház vezető szolgálólánya, aki érkezésünkkor fogadott minket, felkeres a belső szobákban, miután befejeztük a tanóránkat Csao kisasszonnyal.

– Kérlek, kövess! – mondja. – A nagymamád szeretné, ha velem jönnél Huang asszony lakrészébe konzultációra.

Mint mindig, most is egyszerre tölt el izgalom és idegesség. Nagymama fontos leckét akar adni nekem. Ha hibázom, félek, hogy többé nem hív majd, amikor beteggel foglalkozik.

Átvágunk a negyedik udvaron, ahol a nagyszüleim élnek és a betegeket fogadják. Amikor a harmadik udvarba érünk, Tintaszín bekísér egy szobába. Hasonlít a saját lakrészemre, de csak egy egyszerű ágy van benne (nyitott, kis előrésszel), egy író- és egy öltözőasztal, utóbbi felett tükör. Huang asszony párnáknak támaszkodva fekszik. Sokkal előrébb jár a terhességében, mint ahogy a nagyszüleim beszélgetése alapján képzeltem. De ami igazán meglep, hogy bent van a szobában egy nő és egy kislány is. Biztos, hogy nem a házban élnek, mert a mi családunkban a feleségek, ágyasok, leányok és szolgák nem viselhetnek ilyen feltűnő öltözéket.

– Jün-hszien! – szólít meg Nagymama. – Ez itt Si bába és a lánya, Mej-ling. Si bába segítette világra Huang asszony valamennyi gyermekét. Mégis úgy gondolom, jobb, ha ezúttal is találkoznak már a szülés előtt. Ahogy a mondás tartja, tíz kisbaba tízféleképpen érkezik.

– Ezért jó, ha az ember ismeri azt, aki majd a lába között turkál – mondja Si bába Huang asszonynak. A szavak és az értelmük túl nyersek a fülemnek, de nagyanyám nem ütközik meg.

Nagymama és a bába kikérdezik Huang asszonyt.

– Ettél mostanában rákhúst? – kérdezi Nagymama.

Huang asszony a fejét rázza, mire Si bába így szól:

– Helyes. A rákhústól a baba a rossz irányba fordulhat, mert a rákok hátrafelé mennek. Hát verébhúst ettél-e?

– Gondoskodtam róla, hogy a szakácsnő ne készítsen semmit verébből – mondja Nagymama –, hiszen attól verébfoltok, vagyis fekete pöttyök keletkezhetnek a babán.

– De ami még rosszabb, hogy a verébhús miatt a kisbabából, akár fiú, akár lány, később erkölcstelen felnőtt válhat – teszi hozzá a bába.

Ha egy napon orvos szeretnék lenni, jobban oda kéne figyelnem a beszélgetésre, de le sem tudom venni a szememet a bába kislányáról. Még sosem találkoztam velem egykorú lánnyal, és Mej-ling teljesen lenyűgöz. Nagy lába van, de az arcvonásai finomak. A bőre sima és egyenletes, egyetlen himlőhely sincs rajta.

– Szia! – mondom bátortalanul.

– Szia! – A hangja is kellemes, illik a nevéhez: Mej-ling azt jelenti, szép harangszó.

A bába, aki eddig Huang asszony fölé hajolt, felegyenesedik, és felém fordul.

– Ááh. – A hang, ami feltör belőle, mély és érdes, de furcsasága ellenére kedves. – Hát itt van! – Nagyanyámra pillant. – Látom már, mire gondoltál.

Zsu nagymama nevet, bár nem értem, mi olyan mulatságos. Nekem csak ennyit mond:

– Gyere közelebb az ágyhoz, szeretném, ha látnád, mit csinál Si bába.

Közelebb araszolok. Huang asszony arca vörösnek tűnik, de most látom őt először, nem tudom, hogy néz ki általában. A bába int nekem:

– Gyere közelebb! És te is! – fordul Mej-ling felé.

Egymás mellé állunk az ágy végében. Egyforma magasak vagyunk. Gyorsan rápillantok, ő visszasandít rám. Hosszú szempillái vannak. Bárcsak tudnám, ő mit lát, amikor rám néz!

– Orvosként alkalmazzuk a négy vizsgálati módszert – magyarázza Nagymama. – Kitapintottam a pulzusát, amely gyenge. Megvizsgáltam a nyelvét, amely száraz, mint a sivatag. Láthatjátok, hogy az arca vörös, amely belső Hőségre utal. – Huang asszonyhoz fordul. – Mondd, szokott fájni a fejed?

– Folyton lüktet – válaszolja az asszony –, és mindig szomjas vagyok.

– Milyenek az érzelmeid? Nyugodt vagy?

Huang asszony még egy árnyalattal vörösebb lesz, ami elegendő válasz nagyanyámnak.

– Tehát dühös vagy. Négyszemközt majd megbeszéljük, miért. Ne aggódj, ezeket a tüneteket enyhíteni tudom a magzatnyugtató itallal, amely újra egyensúlyba hozza a csídet. Szükség van Hőségre a gyermekpalotában, de néha túl sok van belőle, ez történt veled is. Ha mérsékeljük a Tüzet, a Vér újra a magzattal foglalkozik majd. A bába pedig más módszerekkel is segíthet.

Si bába csettint a nyelvével, hogy felhívja magára a figyelmet. Nem néz ki nagymamának, egyáltalán nem olyan öreg.

– Mej-ling már sok mindent tud, de sosem árt átismételni – kezdi. – Ez Huang asszony hatodik gyermeke. Korábban nem voltak problémái.

– Így igaz – mormolja Huang asszony, miközben fészkelődik a párnák között.

– Előfordul, hogy a magzat nem érzi otthon magát a gyermekpalotában – mondja a bába –, néha pedig farfekvéses lesz. Ha erre már most rájövünk, segíthetünk neki, hogy kedvezőbb helyzetbe forduljon, mielőtt megindul a szülés.

A hüvelykujjamat rágcsálom, amíg a bába Huang asszony hasát masszírozza. Néha megáll, hogy megkérdezze, nem okoz-e fájdalmat.

– Nem – válaszol az asszony –, máris jobban érzem magam. Végre kapok levegőt.

A bába tovább nyomkodja a hasát. Huang asszony arcán a vörösség percről percre halványodik. Jobban kéne figyelnem, de csak arra tudok gondolni, hogy Mej-ling ruhája hozzáér az enyémhez. A lélegzetvételei mintha összhangban lennének az enyémekkel. Kicsit megmozdul, és az ujjai súrolják az enyémeket. Egy pillanatra mintha megállna a szívverésem.

– Ennyi elég lesz mára – mondja Nagymama. – Lányok, elmehettek. Jün-hszien, kísérd Mej-linget a konyhába, és kérd meg a szakácsnőt, hogy adjon nektek valami ennivalót.

Ezekre a szavakra Mej-ling megfogja a kezem. Majd kiugrom a bőrömből. Amint kiérünk, megpróbálom kiszabadítani a kezem, de ő csak még jobban szorítja.

– Sokszor voltam már itt – mondja –, de mindig félek, hogy eltévedek. Nem akarok olyan helyen kilyukadni, ahol nem szabadna lennem.

– Én is így vagyok vele.

– Hány éves vagy? – kérdezi Mej-ling.

– Nyolc.

– Én is. Akkor mindketten a Kígyó évében születtünk.

– A Fém Kígyó évében – egészítem ki.

Bólint, aztán felemeli a kezét, vele együtt az enyémet, hogy megvakarja az orrát.

– A Kígyó jin jegy – folytatja. – Azt mondják, a világ legszebb női ebben a jegyben születnek. Egyszerűen elbájolóak vagyunk.

Úgy mondja ezt, mintha jogot formálhatna a szépségre, pedig csak egy bába lánya. Mégis be kell vallanom:

– Csinosabb vagy nálam, mert te nem kaptad el a himlőt.

– Anyám gondoskodott róla.

Csodálkozó tekintetemet látva megkérdezi:

– A te anyukád nem hívta el a himlőosztó mestert?

– Az meg kicsoda?

– Faluról falura utazik, próbál a járvány előtt járni. Magával viszi a betegektől származó sebeket. Az én esetemben két sebet vattába csavart, bedugta őket az orromba, és egy teljes napra és éjszakára lepecsételte viasszal.

– Ez undorító!

– Jobb, mint a halál! – Aztán elgondolkodik. – Anyám azt mondja, mivel nincsenek sebhelyeim, talán egy nap jó házasságot köthetek.

A gondolataim cikázni kezdenek. Ezek szerint anyám nem hívta el a himlőosztó mestert hozzám és a bátyáimhoz. De vajon miért nem?

– Beszélt már a családod házasságszerzővel? – kérdezi Mej-ling.

A gondolatra megborzongok. Tudom, hogy tizenöt éves koromban ki fognak házasítani, de vajon hogyan szerez majd tudomást rólam a házasságszerző, a hat nagymama egyike, akiket Nagypapa annyira utál? Vajon apám hazajön tárgyalni rólam? Vagy talán…

– Ne félj – mondja Mej-ling –, mindannyiunknak része lesz hálószobaügyekben.

– Nem amiatt aggódom – csattanok fel. – Már mindent tudok a hálószobaügyekről. A feleség kötelességei közé tartoznak, ez az egyetlen módja, hogy biztosítsuk a fiúutódot. Enélkül nem lehet teherbe esni. – Azt nem említem, hogy már az a gondolat is félelemmel tölt el, hogy a férjem házába kell költöznöm. Anyámat elvesztettem, apám messze jár. Ha elválasztanak Nagymamától és Nagypapától – és Csao kisasszonytól meg az öcsémtől –, az csak fokozza majd a nyomorúságomat.

Megérkezünk a konyhába. A szakácsnő néhány mandarint ad nekünk, amelyekkel újra kimegyünk a szabadba. Együtt sétálunk át a kedvenc udvaromba, abba, ahol a nagyszüleim gyógyszertára van. A külső részt egy tavacska foglalja el, a felszínét lótuszvirágok borítják. Átkelünk a patak felett átívelő kis kőhídon; ez a patak köti össze a tó két oldalát az udvar északi és déli részével. Koi pontyok tátognak a tóban élelemre várva. Leülünk egy padra egy kassziafa árnyékában, meghámozzuk a mandarinokat, és gerezdenként elmajszoljuk őket. Néhány faágról kalitkák lógnak, madárdal tölti be a teret. Ősz van, a levelek sárga, narancs és vörös színbe borultak. A faágakon átszűrődő fényben szikrázik körülöttünk a világ.

– Láttad már, amikor virágzanak a lótuszok? – kérdezi Mej-ling. Amikor bólintok, így szól: – Sok kisbaba születik ebben a házban, úgyhogy én már sokszor láttam őket. Tanulok anyámtól, hogy egy nap majd átvehessem a helyét.

Az ajkamba harapok, szeretnék mondani valamit, ami bizonyítja a műveltségemet, és hogy nem vagyok egyedül a világban. Végül eszembe jut:

– Anyám mindig azt mondta, sár nélkül nincs lótusz. Tudod, mit jelent ez?

Mej-ling szemöldöke hernyóként tekereg, amíg töri a fejét. Gyorsan elárulom, mielőtt magától rájönne.

– Azt jelenti, hogy a nehézségekből jó dolgok születhetnek. A viszontagság diadallal végződhet.

– A sárból kivirágzik a lótusz. – Megértés csillog a szemében. – Ismerem a sarat. Nincs apám, az anyám ezért tanítja meg nekem, hogyan gondoskodjak magamról.

– Akkor te vagy a lótusz?

– Azt hiszem – mondja, és elvörösödik.

A vallomása nyomán elgondolkodom. Nehéz elképzelnem, hogyan változtathatna anyám halála engem is lótusszá.

A koi pontyok verdeső farokkal, tátogva felénk úsznak. Mej-ling otthagy, és leszalad a tó partjára. Próbálom elképzelni, milyen lehet a lábszára, amely elbírja ezt a súlyt – az enyém hónapról hónapra egyre vékonyabb. Mej-ling letérdel a mocsárba, és kinyújtja a kezét a halak felé. Azok rágcsálni kezdik az ujjait, ő pedig kuncog.

– Gyere! Ezt neked is muszáj kipróbálnod!

Nála sokkal óvatosabban ereszkedem le a tópartra, a mocsár veszélyesen csúszósnak tűnik elkötött lábam alatt. Letérdelek Mej-ling mellé, a tunikám és a nadrágom azonnal átnedvesedik. Nem hiszem, hogy Mákvirág meg fog dicsérni ezért.

Mej-ling megint kuncog:

– Csiklandoznak! – Amikor látja, hogy habozok, így szól: – Ne félj! Nem harapnak.

Aztán elneveti magát.

– Na jó, harapnak, de egyáltalán nem fáj!

Nem akarok gyávának tűnni egy bába lánya előtt, ezért beledugom az ujjaimat a tóba. Néhány koi ponty felém úszik. Csip, csip, csip, csip. Aprókat kacagok.

– Megmondtam! – kiált Mej-ling ragyogó szemmel.

Már éppen megnyugszom, amikor felugrik, összegyűjt egy csokor lehullott virágot és falevelet a tóparton, és a híd felé szalad velük.

– Gyere fel! Mutatok egy jó játékot.

Csakhogy én nem tudok ugrálni, nem tudok szaladni. Azt is alig tudom, mit jelent a játék, bár láttam már, amikor a fiú unokatestvéreim kergetik egymást, vagy labdát rugdosnak. Körülnézek, hogy nem figyel-e valaki. Felállok, és leporolom a selyemnadrágomat, ami nem tünteti el a sárfoltokat. Lassan átbotorkálok az egyenetlen talajon keresztül a kavicsos útra, amely felvezet a hídra. Amikor Mej-ling mellé érek, a kezembe ad néhány levelet és virágot.

– Lássuk, kié esik le hamarabb és kié úszik gyorsabban! Kezdjük egy levéllel. – Kilógat egy falevelet a korlát fölött, én pedig követem. – Egy, kettő, három, most!

Elengedjük a faleveleket, és figyeljük, amint körkörös mozdulatokkal lehullanak, majd ugyanabban a pillanatban megérkeznek a vízre. Ott egymáshoz érnek, majd újra szétválnak, ahogy az enyhe áramlat utaztatja őket. Felénk úsznak, aztán át a híd alatt. Mej-ling megragadja a kezemet, és átrángat a másik oldalra. Kihajolunk a korlát fölött, várjuk, kié tűnik fel előbb.

– Nézd! Az enyém nyert! – kiáltja. Majd felvonja a szemöldökét. – De a tiéd is közel volt. Megpróbáljuk még egyszer?

Teljesen megfeledkezem magamról, miközben ledobáljuk a leveleket és virágokat a hídról, és átsietünk a másik oldalra, hogy megnézzük, kié az első. Néha Mej-ling nyer, néha én.

Hangok szakítják félbe a játékunkat. Zsu nagymama és Si bába állnak az oszlopcsarnokban. Hirtelen rájövök, mennyire piszkos a kezem és a ruhám. Lenézek, és látom, hogy a selyemcipőmet is tönkretettem. A bába vigyorog, nagyanyám a homlokát ráncolja. Aztán a két nő összedugja a fejét, és halkan beszélgetni kezdenek.

Mej-ling újra megfogja a kezem.

– Anyámmal máskor is eljövünk majd Huang asszonyhoz. Ha te nem találsz rám, megkereslek.

A merészsége engem is felbátorít.

– Az jó lesz – mondom –, nagyon jó.

Aztán leugrik a hídról, és az anyjához szalad.

– Megpróbálhatnál úrihölgy módjára viselkedni – mondja neki a bába. Mej-ling érti a célzást, ezután lassan és óvatosan sétál, mintha magas rangú leány lenne. Az utolsó pillanatban visszanéz rám, a szemünk összevillan. Ahogy elsétálnak az anyjával, máris hiányzik.

Nagymama összecsapja a kezét, mire varázsütésre előkerül Mákvirág és Tintaszín. Bizonyára végig figyeltek minket Mej-linggel.

– Fürdessétek meg, majd kísérjétek a gyógyszertárba! – rendelkezik Nagymama. Felém fordulva hozzáteszi: – Megbeszéljük, mit tanultál ma, és más dolgokat is.

Egy órával később már nagyanyámmal szemben ülök.

– Szeretnél segíteni nekem elkészíteni a magzatnyugtató italt? – Amikor bólintok, csak ennyit mond: – Helyes.

Kinyit néhány fiókot és szekrényt, és hozzávalókat vesz elő, amelyeket nem ismerek.

– Ez itt különleges, nagyfejű atraktilodész Hangcsouból – mutat valami barna, szárított dologra. – Rizsvízbe áztatjuk, ami elősegíti, hogy a gyógyító hatása kibontakozzon Huang asszony testében a vese- és gyomormeridiánon keresztül. Felszárítja a Nedvességet, megnyugtatja a gyomrot és megelőzi a vetélést. Itt egy másik gyógynövény, amelyet ecetben készítünk elő. Megszünteti a mérgező Hőséget, élénkíti a Vért és csökkenti a fájdalmat.

Nem értek mindent, amit mond, de az utasításait tudom követni. Megengedi, hogy kitöltsem a rizsvizet, majd az ecetet. Megmutatja, hogyan nézzek bele a folyadékba, hogy a színe alapján meg tudjam állapítani az erősségét. Megkér, hogy tartsam a szitát, amikor agyagedényekbe szűri a keverékeket. Szeretném, ha többet mondana arról, melyik gyógynövény és gyökér micsoda és mire jó, de más jár a fejében.

– A gyermekszülés minden nő életében központi szerepet játszik – mondja. – De minden várandósság élet-halál kérdéseket hoz magával. Vajon túléli az anya, és tovább vezetheti a háztartást? Vajon túléli a baba, és utód válik belőle?

Miután készen vagyunk és Tintaszín elvitte a keveréket Huang asszonynak, Nagymama leültet magával szemben.

– Nagyapád arról beszélt, hogy tanuld meg az ő orvostudományát. Én erről másként gondolkodom. Édesanyád azért halt meg, mert a férfi orvos nem vizsgálhatta meg és kezelhette rendesen. – Az ujjaival csendesen dobol a lábán, láthatóan nehezen találja a szavakat. – Nem szokás a családban öröklődő orvostudományt lányoknak továbbadni, mert ők később megházasodnak, és magukkal viszik a tudást. Nagyapád orvoslása más, azt könyvekből is meg lehet tanulni.

– Hiszen te is tanultál, aztán megházasodtál!

– Valóban – ismeri el, de nem részletezi, hogyan történt mindez. Az ujjaival egy utolsót dobbant, mint aki döntésre jutott. – Nem tudom, jó diák leszel-e vagy sem, de hajlandó vagyok átadni neked az én tudásomat, amelyet a férfi és női doktorok is fukénak, női orvoslásnak neveznek. Érdekel a dolog?

Szélesen elmosolyodom.

– Igen, Zsu nagymama.

Egy kicsi könyvet ad a kezembe.

– Ebben a kötetben több mint kétszáz éves gyógyító keverékek és kezelések leírása szerepel. Kezdd az első három keverékkel. Ha hibátlanul fel tudod mondani őket, gyere el hozzám, és sorold fel, milyen bajokra használhatók és hogyan kell alkalmazni őket.

Átveszem a könyvet, és elolvasom a címét: Nagyszerű receptek nők számára, Csen Ce-ming tollából. Sugárzó arccal magamhoz ölelem a könyvet.

– Köszönöm, Nagymama!

– Még ne köszönj semmit. A te korodban én már a szüleimnek segítettem a betegek kezelésében. Sok dolgunk van, úgyhogy ne vigyorogj! Semmi sem dőlt el. Meglátjuk, hogyan tanulsz. A végén pedig én határozok róla, hogy érdemes vagy-e rá, hogy átadjam neked a tudásomat.

{1} A magyar változatban a népszerű magyar átírást használtuk a kínai kifejezésekhez. A szerk.

{2} li: kínai mérföld, a hagyományos kínai hosszmérték. 1 li nagyjából 450 méternek felel meg. A szerk.

{3} Kormos István fordítása.