JAMES BOWEN

Bob,

az utcamacska

HOGYAN TALÁLT RÁ A REMÉNY EGY FÉRFIRA ÉS MACSKÁJÁRA A NAGYVÁROS UTCÁIN

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James Bowen: A Streetcat Named Bob

Hodder & Stoughton, An Hachette UK Company, London

Fordította: Gázsity Mila

A könyvet tervezte: Gyergyák Bence

Copyright © James Bowen and Garry Jenkins, 2012

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2013

Hungarian Edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-842-7

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

Bryn Foxnak... és mindazoknak,

akik már vesztették el barátjukat

1. fejezet

Sorstársak

Olvastam egyszer egy híres idézetet, ami arról szólt, hogy életünk minden egyes napján kapunk egy-egy újabb esélyt. Ezek a lehetőségek ott vannak az orrunk előtt, csak értük kell nyúlnunk – általában azonban nem tesszük.

Az életem jelentős részét azzal töltöttem, hogy azt bizonyítottam, mennyire helytálló is a fenti idézet. Számtalan esélyt kaptam, néha naponta adódott egy. Hosszú időn át egyáltalán nem éltem vele, de aztán 2007 kora tavaszán ez a helyzet kezdett megváltozni. Ekkor barátkoztam meg Bobbal. Ha visszatekintek, valami azt súgja, hogy ez számára is egy második esély lehetett.

Először márciusban, egy borongós csütörtök estén találkoztam vele. London még nem szabadult meg teljesen a tél nyomaitól, az utcákon még mindig csípős hideg uralkodott, különösen, ha a Temze felől fújt a szél. Azon az estén metszőn fagyos volt a levegő, ezért is döntöttem úgy, hogy miután a napot utcai zenéléssel töltöttem a Covent Garden környékén, a megszokottnál kicsit korábban indulok vissza Tottenhambe, új, szociális bérlakásomba, amit sebezhető társadalmi helyzetemre való tekintettel utaltak ki.

Most is nálam volt fekete gitártokom, mint mindig, vállamon a hátizsák, és ezen az estén velem tartott legjobb barátom, Belle is. Évekkel ezelőtt egy darabig együtt jártunk, azután már csak barátok maradtunk. Azt terveztük, hogy hazaviszünk vacsorára valami olcsó curryt, aztán pedig megnézünk egy filmet a kis fekete-fehér tévén, amire a szomszéd utca adományboltjában sikerült ráakadnom.

A többlakásos épületben a lift szokás szerint nem működött, így hát gyalog indultunk neki a lépcsőknek, beletörődve abba, hogy fel kell baktatnunk egészen az ötödik emeletig.

A csík világításban megszakadhatott egy LED, ezért a földszinti folyosó egy szakasza árnyékba burkolózott, de miközben a lépcsőház felé tapogatóztunk, váratlanul fénylő szempárra figyeltem fel a homályban. Aztán meghallottam a szelíd, enyhén panaszos nyivákolást, és rájöttem, miféle jószág bújt meg a sötétben.

Óvatosan közelebb húzódtam, és a derengő félhomályban megláttam egy vörös macskát, összegömbölyödve feküdt az egyik folyosóról nyíló földszinti lakás lábtörlőjén.

Gyerekkoromban voltak macskáink, úgyhogy mindig is eléggé kedveltem őket. Amikor odaléptem és alaposabban szemügyre vettem, kiderült, hogy kandúr.

Korábban sosem láttam a házunkban, de még a sötétben is teljesen nyilvánvaló volt, hogy nem hétköznapi állat – egyértelműen éreztem, hogy van valamiféle személyisége. Cseppet sem volt nyugtalan, sőt tulajdonképpen inkább az ellenkezője: valami csöndes, rendíthetetlen önbizalom sugárzott belőle. Úgy festett, nagyon is otthon érzi magát itt, a sötétben, és higgadt, kíváncsi, intelligens pillantásából úgy vettem ki, hogy én vagyok az, aki az ő területére tévedt. Mintha ezt mondta volna: „No, halljuk, ki vagy és mi szél hozott erre?”

Muszáj volt letérdelnem mellé, hogy bemutatkozzam.

– Szia, haver. Még nem találkoztunk, itt laksz? – kérdeztem.

De csak nézett rám ugyanazzal a figyelmes, enyhén távolságtartó pillantással, mintha még mindig azt mérné fel, hogy miféle ember vagyok.

Úgy döntöttem, hogy megsimogatom a nyakát, részint azért, hogy így folytassam a barátkozást, másrészt viszont tudni szerettem volna, hogy van-e rajta nyakörv vagy bármi más, azonosításra alkalmas jel. A sötétben ugyan nem nagyon tudtam kivenni, de nem találtam semmit rajta, ami egyértelműen azt jelentette, hogy kóbor macska. Ezekből Londonban bőven akadt.

Úgy tűnt, nincs ellenére a kényeztetés, mivel szelíden a kezemhez dörgölőzött. Ahogy tovább cirógattam, éreztem, hogy a bundája nincs valami jó állapotban, itt-ott egyenetlen foltokat tapintottam. Egyértelműen ráfért egy kiadós etetés. És némi gyengédség is, sejtettem meg abból, ahogy a kezem alá simult.

– Szegénykém, azt hiszem, kóbor macska. Nincs nyakörve és elég girhes – mondtam Belle-re pillantva, aki türelmesen álldogált a lépcső alján.

Tudta jól, hogy mennyire szeretem a macskákat.

– Nem, James, nem viheted haza – szögezte le, és fejével a lakásajtó felé intett, ami előtt a macska üldögélt. – Biztos te is sejted, hogy nem egyszerűen csak betévedt ide, és aztán épp ezt a helyet választotta ki magának. Nyilván a lakás tulajdonosáé. Valószínűleg arra vár, hogy hazaérjenek a lakók és beengedjék.

Vonakodva bár, de egyetértettem vele. Nem kaphattam fel a macskát csak úgy, hogy hazavigyem, még ha minden jel arra mutatott is, hogy hajléktalan állat. Én magam is épphogy beköltöztem, és még nem sok minden került a helyére. No és mi van, ha tényleg a lakás tulajdonosához tartozik? Az itt lakók nyilván nem fogadnák kitörő lelkesedéssel, ha valaki lenyúlná a macskájukat.

Egyébként pedig, amire egész biztosan semmi szükségem nem volt, az épp az a plusz felelősség, amit a macskatartás jelentett. Kudarcos zenész voltam, emellett frissen rehabilitálódó kábítószerfüggő, aki egyik napról a másikra próbált megélni egy szociális alapon kiutalt lakásban. Saját magam iránt is épp elég nehéz volt vállalnom a felelősséget.

Pénteken, másnap reggel, amikor lefelé igyekeztem, újra ott találtam a vörhenyes kandúrt. Úgy tűnt, el sem mozdult arról a helyről, ahol fél napja hevert.

Megint fél térdre ereszkedtem mellette, hogy megsimogassam, és újra teljesen nyilvánvalóvá vált, mennyire élvezi a kényeztetést. Lelkesen dorombolt, élvezte a figyelmet, amit kapott. Még nem bízott meg bennem száz százalékig, de már látszott rajta, hogy szerinte eléggé rendben vagyok.

Nappali fénynél feltűnt, hogy micsoda pompás teremtmény. Kifejező pofája volt, hihetetlenül átható pillantású, zöld szemekkel – aztán viszont, amikor közelebb hajoltam, feltűnt, hogy vagy verekedhetett, vagy balesete lehetett, mert fején is, lábain is karmolások nyomát láttam. Ahogy már előző este is sejtettem, elég rossz idők járhattak rá. Szörnyen sovány volt, inas, és legalább féltucatnyi helyen annyira kikopott a szőre, hogy átlátszott a bőre is. Most már komolyan aggódtam miatta, aztán viszont újra csak meggyőztem magam, hogy jobb, ha azzal foglalkozom, hogyan hozhatom rendbe a saját életemet. Így aztán több mint vonakodva, ám mégis elindultam, hogy felszálljak a Tottenhamből a belvárosba tartó buszra, amivel a Covent Gardenhez mentem, ahol újra csak megkíséreltem utcazenéléssel pár fontot szerezni.

Aznap este elég későn kerültem haza, már tíz felé járhatott. Szinte rögtön a folyosó felé vettem az irányt, ahol korábban a vörös kandúr üldögélt, de most színét sem láttam. Éreztem egy csöppnyi csalódást, mert eléggé megtetszett nekem, főként azonban megkönnyebbültem. Feltételeztem, hogy a gazdája beengedte a lakásba, amikor végre hazatért onnan, ahol dolga volt.

Aztán amikor másnap reggel lementem, és újra megpillantottam, ahogy ugyanabban a pózban hever a lábtörlőn, a szívem valósággal belefacsarodott. Mostanra mintha még sebezhetőbbnek és borzasabbnak tűnt volna, mint korábban. Enyhén reszketett, látszott rajta, hogy fázik és éhes.

– Szóval még mindig itt – mormoltam, miközben megsimogattam. – Ma nem festesz valami jól…

Eldöntöttem, hogy elég volt, ez már túl hosszú ideje megy így.

Bekopogtattam a lakás ajtaján. Éreztem, hogy szólnom kell. Ha a macska az itt lakókhoz tartozik, akkor muszáj nekik megmondanom, hogy nem bánhatnak vele így. Ételre és innivalóra van szüksége – s talán egy orvosi felülvizsgálat sem ártana neki.

Az ajtóban egy pasas jelent meg. Borostás volt, pólót és melegítőalsót viselt, s az volt a benyomásom, hogy alvásból zavarhattam fel, pedig benne jártunk a délutánban.

– Bocs a zavarásért, haver. Ez a te macskád? – kérdeztem.

Egy darabig úgy meredt rám, mintha elment volna az eszem.

– Miféle macska? – tudakolta, mielőtt lenézett és meglátta volna a lábtörlőjén összegömbölyödő vörhenyes kandúrt. – Ja! – rántotta meg közömbösen a vállát. – Tuti, hogy nem az enyém, haver.

– Már napok óta itt van – jegyeztem meg, mire értetlenkedő pillantást kaptam válaszul.

– Tényleg? Megérezhette a kaja szagát vagy ilyesmi. Szóval, mint már mondtam, semmi közöm hozzá.

Azzal bevágta az ajtót.

Azonnal tudtam, mit fogok tenni.

– Rendben, cimbora, akkor velem jössz – jelentettem ki, és beletúrtam a hátizsákomba, a doboz kekszet keresve, amit kifejezetten azért hurcoltam magammal, hogy zenélés közben azoknak a kutyáknak és macskáknak kedveskedjek vele, akik a közelembe húzódtak.

Megzörgettem a dobozt, mire a macska azonnal felpattant és indult felém.

Feltűnt, hogy imbolyogva jár, és furán húzta az egyik hátsó lábát is, így beletelt egy kis időbe, mire felértünk az ötödikre. Pár perccel később azonban már otthon voltunk, biztonságban.

A lakásom elég primitív volt – azt hiszem, ez a pontos kifejezés. A tévén kívül akkoriban csak egy használt, kihúzható kanapé állt benne, a szűk kis hálószoba sarkában egy odavetett matrac, a konyhában pedig egy rapszodikusan működő hűtőszekrény, mikrohullámú sütő, vízmelegítő és kenyérpirító. Tűzhelyem nem volt. Ezeken kívül semmi más, csak könyvek, videokazetták és kacatok.

Szarkatermészetem van, szeretek az utcákról mindenféle holmit összeszedni. Volt idő, amikor az egyik sarokban egy tönkrement parkolóóra támasztotta a falat, a másikban pedig egy leharcolt kirakati próbababa állt, cowboykalappal a fején. Egy barátom egyszer „ódon ritkaságok boltjának” nevezte a lakásomat, a kandúr azonban, mihelyt felderítette új környezetét, kizárólag a konyha iránt mutatott érdeklődést.

Kivettem a hűtőből némi tejet, tálkába töltöttem és vízzel hígítottam. Tudtam, hogy ellentétben a széles körben elterjedt hiedelmekkel, a tej árthat a macskáknak, mivel az a helyzet, hogy ezek az állatok bizony tejérzékenyek. Pillanatokon belül fellefetyelte az egészet.

A hűtőben volt egy kis tonhal is, amit elkevertem összemorzsolt keksszel, és azt is elétettem. Megint csak azonnal behabzsolt mindent. Szegénykém, iszonyúan ki lehet éhezve, futott át az agyamon.

A hideg és sötét folyosó után a kandúr ötcsillagos szállodának tarthatta a lakásomat. Úgy tűnt, maradéktalanul elégedett, hogy itt lehet, és miután a konyhában jóllakott, egyenesen a nappaliba ballagott, ahol a radiátor mellett összegömbölyödött a padlón.

Csak ültem, figyeltem, és ekkorra már egészen biztos voltam abban, hogy van valami gond a lábával. És valóban, amikor lekuporodtam mellé a padlóra, hogy megvizsgáljam, azt tapasztaltam, hogy jobb hátsó lábán hatalmas tályog éktelenkedik. A seb akkora lehetett, mint egy jókora kutyafog, ami adott néhány ötletet arra nézvést, hogyan is szerezhette. Valami kutya támadhatott rá vagy talán egy róka, ami belekapott a lábába, és miközben szabadulni próbált, a fog egyre jobban belemélyedt a húsába. Rengeteg karmolást is láttam rajta, egyet a pofáján, a szeméhez egész közel, a többit pedig a testén és a lábain.

Amennyire csak lehetett, fertőtlenítettem a sebet, méghozzá úgy, hogy beállítottam az állatot a fürdőkádba, a sebre vazelint kentem, a környékére pedig alkoholmentes hidratálókrémet simítottam. A legtöbb macska valószínűleg iszonyú patáliát csapott volna, ha így próbálom kezelni őket, ez a jószág azonban olyan jámbor volt, akár egy bárány.

A nap hátralevő részét a radiátor előtt összegömbölyödve töltötte – ez mostanra a kedvenc helyévé vált.

Időről időre azonban körbevándorolt a lakásban, felugrált és összekarmolt mindent, ami csak az útjába került. Korábban ugyan ügyet sem vetett rá, most azonban nagyon megragadta az érdeklődését a sarokban álló kirakati baba. Nem bántam. Felőlem azt tehetett vele, amit csak akart.

Tudtam, hogy a vörös kandúrok eleven jószágok, és láttam, mennyi elfojtott energia gyűlt össze benne. Amikor odaléptem, hogy megsimogassam, felágaskodott, és a mancsával oda-odakapott hozzám. Egy idő után annyira belejött, hogy már kifejezetten erősen karmolt, és majdnem felsértette a bőrömet.

– Jól van, cimbora, higgadj le kicsit – szóltam rá, megfogtam, és letettem a padlóra. Tudtam, hogy a nem ivartalanított fiatal kandúrok ritka elevenek tudnak lenni. Úgy tippeltem, ennek a macskának még „mindene megvan”, és úgy a kamaszkora közepén járhat. Biztos persze nem lehettem benne, de ez is csak megerősítette azt a vissza-visszatérő gondolatomat, hogy inkább az utcáról jöhetett, mint valami otthonból.

Az estét tévézéssel töltöttem, a kandúr pedig a radiátor előtt hevert – úgy tűnt, elégedett azzal, hogy ott lehet. Csak akkor mozdult meg, amikor indultam lefeküdni. Felállt, utánam ballagott a hálószobába, és az ágy végében, a lábamnál labdává gömbölyödött.

Ahogy halk dorombolását hallgattam a sötétben, jó érzés volt, hogy ott van velem. Ez is egyfajta társaság volt, gondolom, és abban nem igazán volt részem az utóbbi időben.

Vasárnap reggel elég korán keltem, és elhatároztam, hogy teszek egy sétát a környéken, hátha meg tudom találni a gazdáját. Esetleg kitett valaki egy „Elveszett a cicám” szórólapot. A környékbeli lámpaoszlopokon, hirdetőtáblákon, sőt még a buszmegállókban is rendszeresen feltűntek az ilyen fénymásolt hirdetmények, melyekben azt kérték, hogy aki megtalálja, hozza vissza az elbarangolt házi kedvencet. Az eltűnt macskák számát figyelembe véve, már-már az volt a benyomásom, hogy egy „macskarabló” maffia tevékenykedhet a környéken.

Magammal vittem a macskát is, arra az esetre, ha netán gyorsan megtalálnám a gazdáját. Cipőfűzőből pórázt készítettem neki, hogy biztonságosan sétálhassunk. Úgy tűnt, nincs ellenére, vígan ballagott mellettem, miközben a lépcsőn lementünk a földszintre.

A háztömb előtt úgy kezdte rángatni a madzagot, mintha el akarna rohanni. Úgy sejtettem, a dolgát szerette volna elvégezni. És valóban, a szomszéd épület mellett lévő bokros-füves terület felé vette az irányt, majd egy-két percre eltűnt, hogy engedelmeskedjen a természet hívó szavának. Aztán visszabaktatott hozzám, és elégedetten tűrte, hogy visszategyem rá a „pórázt”.

Nagyon megbízhat bennem, gondoltam magamban. Rögtön éreztem, hogy meg kell szolgálnom ezt a bizalmat, és igyekeznem kell segíteni rajta.

Először ahhoz a hölgyhöz mentem, aki az utca túloldalán lakott. A környéken arról volt híres, hogy törődik a macskákkal. Õ etette a helyi kóbor állatokat, és gondoskodott az ivartalanításukról is, ha szükségessé vált. Amikor ajtót nyitott, legalább öt macskát pillantottam meg a lakásban, és ki tudja, hány lehetett még hátul, a kertben. Nagyon úgy festett, hogy mérföldes körzetben minden macsek az ő udvara felé vette az irányt, tudva, hogy ott biztosan jut neki ennivaló. Fogalmam sincs, hogyan engedhette meg magának, hogy az összeset megetesse.

Mihelyt meglátta a kandúrt, azonnal megtetszett neki, még pár falattal is megkínálta.

Nagyon kedves asszony volt, de nem tudott a segítségemre lenni abban, honnan jöhetett az állat. Korábban nem látta a környéken.

– Fogadok, hogy London valamelyik másik negyedébe való. Azon sem lepődnék meg, ha kiderülne, hogy kitették – mondta. Azt ígérte, hogy majd nyitva tartja a szemét és a fülét, hátha értesül valamiről.

Nekem is olyan érzésem volt, hogy igaza lehet, és a macska nem Tottenhamből, hanem valahonnan messzebbről került ide.

Merő kíváncsiságból levettem a jószágról a pórázt, hogy megnézzem, merre indul el. De miközben az utcákat jártuk, nyilvánvaló volt, hogy fogalma sincs arról, hol lehet. Teljesen elveszett volt. Rám nézett, és mintha ezt mondta volna: „Nem tudom, hol vagyok. Veled szeretnék maradni.”

Jó pár órát töltöttünk odakint. Közben még egyszer besurrant a bokrok közé, hogy elvégezze a dolgát, én meg addig a járókelőket faggattam arról, nem ismerik-e fel. Válaszképpen csak közönyös tekinteteket és vállvonogatást kaptam.

Egyértelmű volt, hogy a macska nem akar elválni tőlem. Miközben bóklásztunk, egyfolytában az járt a fejemben, mi lehet a története, honnan jöhetett és milyen lehetett az élete, mielőtt felbukkant és letelepedett volna a földszinten a lábtörlőre.

Részben meg voltam győződve arról, hogy a szemben lakó „macskás nő” jól gondolja, és tényleg valaki házi kedvence lehetett. Jó kiállású jószág volt, elképzelhető, hogy karácsonyi vagy születésnapi ajándéknak szánták. A vörhenyes macskák gyakran hiperaktívak, és tudtam, hogy ha nem ivartalanítják őket, még ennél is rosszabbá válhat a helyzet. Ilyenkor ugyanis minden más macskánál akaratosabban viselkednek. Úgy képzeltem, hogy amikor ez a kandúr randalírozni és szeszélyeskedni kezdett, a gazdája egyszer csak úgy találta, hogy neki ebből elege van.

Szinte láttam magam előtt, ahogy a szülők kijelentik, „ami sok, az sok”, aztán pedig – ahelyett, hogy elvinnék egy menhelyre – bedugják a családi autó hátuljába, elviszik kocsikázni, majd egyszerűen kiteszik valahová az út mellé.

A macskák elképesztően tudnak tájékozódni, de nyilván az otthonától messze rakták ki, ezért nem talált vissza. Vagy esetleg megérezte, hogy az a hely valójában nem is az otthona, és úgy döntött, hogy újat keres magának.

Emellett volt egy másik elméletem is, mégpedig az, hogy esetleg valami idős emberé lehetett, aki meghalt.

Persze, arra is volt esély, hogy semmi ilyenről nincs szó. Nem volt szobatiszta, és ez eléggé komoly érv volt az ellen, hogy valaha otthona lett volna. Minél jobban megismertem azonban, annál erősebben meggyőződtem arról, hogy hozzászokott az emberek társaságához. Ha megérezte, hogy valaki gondját viselné, azzal a személlyel igyekezett szoros kapcsolatot kialakítani – velem is ezt csinálta.

A sérülése volt a legfontosabb nyom, ami a hátterére utalhatott, és bizony elég csúnyán nézett ki. Egyértelműnek tűnt, hogy valami verekedésben szerezte. Még szivárgott belőle a genny, s ezt alapul véve úgy tippeltem, hogy jó pár napja, esetleg egy hete sebesülhetett meg. Ami viszont újabb lehetőséget vetett fel.

Londont mindig is jelentős méretű városi macskakolónia jellemezte – ezek az állatok az utcán élnek, maradékokat esznek és csak idegenek jóindulatában bízhatnak. Öt-hatszáz évvel ezelőtt annyira elszaporodtak bizonyos negyedekben, hogy a Cityben a Gresham Streetet, a Clerkenwell Greent és a Drury Lane-t egyszerűen csak a „macskák utcájának” nevezték. A kóbor macska a nagyváros hordaléka, nap mint nap meg kell küzdenie a túlélésért. Több olyan jószág is van köztük, mint a vörös kandúr: megviselt állatok, akik megjárták a hadak útját.

Talán azt érezhette meg, hogy én is nagyon hasonló helyzetben voltam…

2. fejezet

A felépülés felé

Gyerekkoromtól fogva sokat voltam macskák közelében, s mindig is úgy éreztem, hogy jól megértjük egymást. Míg otthon éltem, a családomnak több sziámi macskája is volt, és emlékszem, hogy egyszer akadt egy gyönyörű, teknőcmintás cicánk is. Általában mindegyikről kellemes benyomásokat őrzök, mégis, szinte elkerülhetetlen, hogy a komorabb emlékképek legyenek azok, amik a legélénkebben megmaradtak róluk az emlékezetemben.

Angliában és Ausztráliában töltöttem a gyerekkoromat – egy ideig Nyugat-Ausztráliában éltünk egy Craigie nevű helyen, ahol egyszer csak lett egy puha, fehér szőrű kiscicánk. Már nem emlékszem, hol szereztük, de mintha úgy rémlene, hogy valami helyi gazdálkodótól kaphattuk. Bárhonnan származott is, biztosan szörnyű dolga lehetett ott. Valami okból nem vitték orvoshoz, mielőtt átadták nekünk, aztán kiderült, hogy a szegény jószágnak bolhái vannak.

Ez persze nem látszott meg rajta rögtön. A fő baj a kismacska dús, fehér bundája volt, amiben vígan szaporodtak a bolhák, miközben senkinek sem tűnt fel a dolog. A bolha természetesen parazita. Elszívja más élőlényből az életerőt, hogy saját maga fennmaradhasson. Gyakorlatilag az történt, hogy szegény kis állatnak kiszívták az összes vérét. Mire nekünk is feltűnt, túl késő volt. Anyám elvitte az állatorvoshoz, de közölték vele, hogy már nem lehet segíteni rajta. Ekkorra mindenféle fertőzése és egyéb egészségügyi problémái is lettek. Épp csak hozzánk került, és pár héten belül el is pusztult. Akkoriban úgy öt-hat éves lehettem, és szörnyen letört a dolog – ahogy anyámat is.

Az eltelt évek során ahányszor csak fehér bundát láttam, mindig ez a cica jutott eszembe. A kandúrral töltött hétvégém alatt is sokat gondoltam rá. Nyilvánvaló volt, hogy a vörös macsek bundája rossz állapotban van, foltokban teljesen kikopott. Nem tudtam szabadulni a riasztó érzéstől, hogy esetleg úgy végzi, mint annak idején a kis fehér jószág.

Miközben vasárnap este a lakásban üldögéltem mellette, elhatározásra jutottam. Nem fogom hagyni, hogy ez újra megtörténjen. Nem fogom azt képzelni, hogy meggyógyulhat attól az ápolástól, amit tőlem kapott. Nem fogok biztosra venni semmit.

Állatorvoshoz kell vinnem. Tudtam, hogy az eddigi, rögtönzött gyógykezelés nem elég ahhoz, hogy a seb begyógyuljon. Arról pedig fogalmam sem volt, hogy milyen egyéb problémái lehetnek. Kockázatosnak találtam, hogy kivárjak, ezért elhatároztam, hogy másnap korán felkelek, és elviszem az egyik közeli RSPCA{*} központba, ami a Seven Sisters Road távolabbi végén volt, a Finsbury Park felé.

Beállítottam a vekkeremet, majd miután felkeltem, adtam a macskának még egy tálka tonhalat és összemorzsolt kekszet. Tudtam, hogy az ólomszürke reggel nem jelenthet ürügyet az otthon maradásra.

Figyelembe véve a kandúr lábának állapotát, nyilvánvaló volt, hogy nem lesz képes másfél órán át sétálni mellettem, így eldöntöttem, hogy vinni fogom. Betettem egy szelektív hulladékgyűjtő dobozba, ami ugyan nem volt valami ideális megoldás, de semmi mást nem találtam. Mihelyt útnak indultunk az állatorvoshoz, kiderült, hogy neki sem tetszik. Egyfolytában mocorgott, kidugta a mancsát a tetején, és megpróbált kimászni belőle. Így aztán egy idő után feladtam.

– Rendben, akkor kézben viszlek – jelentettem be, egyik markomba kapva a szelektív hulladékgyűjtőt, a másikba pedig a macskát. Nemsokára megindult felfelé a karomon, és megtelepedett a vállamon. Hagytam, hogy ott megüljön – a zöld gyűjtődobozt pedig végig cipeltem, egészen az RSPCA központig.

Amikor beléptem, mintha a pokolban találtam volna magam. A váróterem zsúfolásig tele volt, főként kutyákkal és az ő gazdáikkal, csupa borotvált fejű, agresszív tetoválásokkal ékes tinédzserrel. A kutyák hetven százaléka staffordshire bullterrier volt – látszott rajtuk, hogy azért kötöttek ki itt, mert összeverekedtek más kutyákkal, mégpedig valószínűleg azért, hogy így szórakoztassanak el bizonyos embereket.

Azt szokták mondani, hogy Anglia „az állatbarátok nemzete”. Hát, annyi szent, hogy ebből a nagy barátságból itt nem sokat lehetett megtapasztalni. Undorral tölt el, ahogy bizonyos emberek a háziállataikkal bánnak.

A macska az ölemben vagy a vállamon üldögélt. Láttam, hogy nyugtalan, és ezért nem is kárhoztathattam. A váróterem szinte összes kutyája rávicsorgott már legalább egy alkalommal. Néhánynak erősen kellett tartani a pórázát, annyira igyekeztek közelebb férkőzni hozzá.

A kutyákat egyenként beterelték a kezelőbe. Azonban ahányszor csak felbukkant az ajtóban a nővér, csalódnunk kellett. Végül négy és fél órányi várakozás után sorra kerültünk.

– Mr. Bowen, a doktor úr várja – jelentette egyszer csak a nő.

Az állatorvos középkorú férfi volt. Mások arcán is gyakran láttam már azt az elnyűtt, unott kifejezést, amit rajta. Talán a váróterem agresszív hangulata lehetett a ludas, mindenesetre ettől én is eléggé harcias lettem.

– Akkor hát, mi is a probléma? – kérdezte.

Tudtam, hogy csak a munkáját végzi, de kedvem lett volna odavágni: ha tudnám, biztosan nem lennék itt. De ellenálltam a kísértésnek.

Elmeséltem, hogy a lakóházunk folyosóján akadtam rá a macskára, és megmutattam neki a fekélyt a lába hátsó részén.

– Rendben, akkor vetnék rá egy gyors pillantást.

Nyilván feltűnt, hogy a cicának fájdalmai vannak, mert rögtön adott neki egy kis adag diazepámot, hogy azt enyhítse. Aztán elmagyarázta, hogy felír majd amoxicillint egy kéthetes kúrához, természetesen macskára szabott adagokban.

– Ha két héten belül nem javul, jöjjön vissza újra – mondta.

Gondoltam, megragadom a lehetőséget és rákérdezek a bolhákra. Gyorsan átnézte a macska bundáját, majd azt felelte, hogy semmi nyomát nem látja.

– De talán érdemes lenne arra is szedni pár tablettát. A fiatal macskáknál okozhat ugyanis problémát – magyarázta.

Újra legyűrtem a kísértést, hogy megmondjam, ismerem az ilyen betegséget. Néztem, ahogy felírja az újabb gyógyszert.

Becsületére legyen mondva, magától eszébe jutott ellenőrizni, hogy nincs-e mikrochipje a kandúrnak. Nem volt, ami újra csak arra utalt, hogy kóbor jószág lehet.

– Azért tetessen be egyet, mihelyt alkalma nyílik rá – tanácsolta. – És azt hiszem, nem ártana ivartalanítani sem, méghozzá minél előbb – tette hozzá, és átnyújtott egy űrlapot meg egy brosúrát, amelyeken kóbor állatoknak kínáltak ingyenes ivartalanítást.

Figyelembe véve, hogyan randalírozott a kandúr a lakásban és mennyire harcias volt néha velem is, egyetértően rábólintottam az orvos javaslatára. – Szerintem is jó ötlet – mosolyodtam el, arra számítva, hogy legalább megkérdezi, miért mondom ezt.

De az állatorvost mintha az egész nem érdekelte volna. Teljesen lekötötte a figyelmét, hogy bevigye a számítógépbe a jegyzeteit és kinyomtassa a receptet. A rendelés egyértelműen futószalagon zajlott: a bekerülő pácienseket ellátta, majd kituszkolta az ajtón, hogy készen állhasson a következőre. Nem az ő hibája volt – ilyen volt a rendszer.

Pár percen belül végeztünk is. A rendelőből kilépve egyenesen a gyógyszertári pulthoz mentem, és átnyújtottam a receptet.

A pult mögött álló fehér köpenyes nő már barátságosabb volt.

– Milyen helyes kisöreg – jegyezte meg. – Anyámnak volt egyszer egy ilyen vörhenyes szőrű kandúrja. Annál jobb társa sosem akadt. Egészen elképesztő lelkialkata volt annak az állatnak. Csak ült anyám lábánál, és figyelte, hogyan folyik az élet. Bomba robbanhatott volna, akkor sem tágított volna mellőle.

Beütötte a pénztárgépbe a tételeket, majd átnyújtotta a számlát.

– Huszonkét font lesz, kedves – mondta.

Elállt a lélegzetem.

– Huszonkét font! Hűha! – kapkodtam levegő után. Harminc font volt a teljes vagyonom.

– Attól tartok, drágám – felelte a nővér, és együtt érzőnek tűnt, de az is látszott rajta, hogy az árból nem fog engedni.

Átnyújtottam a harminc fontot, és megkaptam a visszajáró pénzt.

Számomra ez hatalmas összeg volt. Egy egész napi keresetem. Közben azonban azt is tudtam, hogy nincs választásom, nem hagyhatom cserben új barátomat.

– Úgy fest, a következő két hetet biztosan együtt töltjük – szóltam a kandúrhoz, miközben kifelé tartottunk, és elkezdtünk hazafelé ballagni.

És valóban ez volt a helyzet. Fel sem merült bennem, hogy túladjak a cicán, addig a két hétig biztosan nem, amíg a gyógyszeres kúra tart. Nem volt senki más, aki gondoskodott volna arról, hogy a cica bevegye a tablettákat, és nem hagyhattam az utcán, mert még összeszed valami fertőzést.

Magam sem tudom, miért, de kifejezetten feldobott a gondolat, hogy vállaltam ezt a felelősséget. Úgy éreztem, lett valami újabb célom az életben, valami pozitív dolog, amit nem magamért, hanem valaki – vagy valami – másért teszek.

Délután elmentem a környéken található kisállat-kereskedésbe, és pár hétre való eledelt vásároltam. Az RSPCA-nél adtak valami speciális kaját, amit előző este már kipróbáltunk. Annyira ízlett neki, hogy vettem belőle egy zacskóval. Ezenkívül szereztem egy jókora adag macskakaját is. Körülbelül kilenc fontba került, és ezzel gyakorlatilag végére jártam az összes pénzemnek.

Azon az estén magára hagytam a cicát, és indultam a Covent Gardenbe a gitárommal – már két éhes szájat kellett etetnem.

A következő pár napot az ápolásával töltöttem, és közben egy kicsit jobban megismerkedtünk. Mostanra el is neveztem, méghozzá Bobnak. A név úgy jutott eszembe, hogy épp DVD-t néztem, az egyik régi kedvenc tévésorozatomat, a Twin Peakset, amiben volt egy Gyilkos Bob nevű szereplő, egy skizofréniás alak, egyfajta Jekyll és Hyde. Hol normális, egészséges pasas volt, hol meg totál őrült, aki fékezhetetlenül őrjöngött. A kandúr kicsit emlékeztetett rá. Ha elégedett volt és boldog, nála békésebb, kedvesebb macskát még senki sem látott. Ha viszont úgy hozta a kedve, akkor teljesen bekattanva száguldozott körbe-körbe a lakásban. Egy este épp Belle-lel, a barátommal beszélgettem, amikor erre rájöttem.

– Kicsit olyan, mint Gyilkos Bob a Twin Peaksből – jegyeztem meg, mire értetlenül bámult rám.

De ez nem is számított. A cica neve Bob lett.

Mostanra az is teljesen világossá vált, hogy Bob sokáig élhetett fedél nélkül. Ha eljött az ideje, hogy elvégezze a szükségét, kerek perec megtagadta, hogy az alomtálcát használja, amit kifejezetten ezért vettem. Helyette le kellett vinnem a földszintre, hogy az épületet körülvevő füves részen végezhesse el a dolgát. Általában egyenesen beiszkolt a bokrok közé, elintézte, amit kellett, aztán rákaparta a földet, hogy eltüntesse a bűnjelet.

Egy reggel, miközben azt figyeltem, amint épp elvégzi ezt a szertartást, eltűnődtem azon, hogy a gazdái nem lehettek-e esetleg vándorcigányok. Nem számítottak ritka látványnak Tottenham környékén, sőt most is éppen ott táborozott egy kisebb csapat, a lakásomtól nem messze. Talán egy ilyen utazó családhoz tartozott, aztán valami okból itt maradt, amikor ők odébbálltak. Annyit biztosan tudtam, hogy Bob egyértelműen nem házi macska.

Életünkben beállt egyfajta rutin. Délelőtt Bobot a lakásban hagytam, és indultam a Covent Gardenbe, ahol addig zenéltem, míg össze nem gyűlt annyi pénz, amennyire szükségem volt. Amikor hazaértem, már ott várt az ajtóban, aztán követett a nappali kanapéjáig, ahol letelepedtünk és együtt tévéztünk.

Mostanra kezdtem rájönni, hogy mennyi esze van. Láttam, hogy megért mindent, amit csak mondok neki.

Amikor megpaskoltam magam mellett a kanapét, jelezve, hogy jöjjön és üljön mellém, már ott is termett. Azt is tudta, mire gondolok, amikor közlöm vele, hogy ideje bevenni a gyógyszereket. Minden egyes alkalommal rám emelte a tekintetét, mintha ezt mondaná: „Most tényleg, muszáj ezt?” De nem ellenkezett, amikor behelyeztem a tablettát a szájába, és finoman masszíroztam a torkát, míg le nem nyelte. A legtöbb macska iszonyú dühös lesz, ha az ember megpróbálja felnyitni a száját. De Bob már megbízott bennem.

Nagyjából ezen a ponton már tudtam, hogy van benne valami rendkívüli. Annyi szent, hogy még sosem találkoztam Bobhoz fogható macskával.

Ezzel persze nem azt állítom, hogy tökéletes volt. Pontosan tudta például, hol tartom az ételt, és rendszeresen fogott őrjöngésbe a konyhában: ennivaló után kutatott, miközben fazekakat, lábosokat vert le. A szekrényeken és a hűtőn karmai nyoma jelezte, hogyan próbált mindenáron hozzáférni valami ízes falathoz.

Az igazsághoz persze hozzátartozik, hogy ha nemet mondtam, azt is megértette.

Csak így kellett szólnom: „Nem, Bob, menj el onnan”, és már el is oldalgott. Ami megint csak azt jelezte, hogy mennyire okos, és ez újra meg újra felvetette a hátterére vonatkozó kérdéseket is. Vajon egy elvadult, kóbor macska szót fogadna egy embernek? Ebben azért erősen kételkedtem.

Nagyon élveztem Bob társaságát, de tudtam, hogy óvatosnak kell lennem. Nem alakíthatok ki vele túl szoros kapcsolatot, hisz előbb vagy utóbb nyilván vissza akar majd térni az utcára. Nem az a fajta macska volt, aki élvezné, ha huzamosabban be van zárva. Nem házi macska volt.

Erre a rövid időre azonban én voltam a támasza és gyámolítója, és eltökélt szándékom volt, hogy ennek a szerepnek megfelelek, amennyire csak tőlem telik. Tudtam, hogy mindent meg kell tennem azért, hogy előkészíthessem visszatérését az utcára, ezért egy reggel kitöltöttem azt az ingyenes ivartalanításról szóló nyomtatványt, amit az RSPCA állatorvosától kaptam. Bedobtam a postaládába, és némi meglepetésemre, pár napon belül már meg is érkezett a válasz. A borítékban egy igazolás volt, aminek fejében ingyen elvégzik a beavatkozást.

Másnap reggel Bobot levittem, hogy odakint elvégezze a dolgát. A neki vásárolt alomtálca ott állt a lakásban használatlanul, patyolattisztán. Egyszerűen nem nyerte el a cica tetszését.

Mindig ugyanoda ment, a szomszédos házak mellett húzódó bokrok közé. Valami oknál fogva ez volt a kedvenc helye. Gyanítottam, hogy esetleg így jelöli meg a területét – erről valamilyen tudományos cikkben olvastam egyszer.

Szokás szerint pár percet töltött ott, majd beletelt egy kis időbe, mire mindent rendbe rakott maga után. A macskák tisztaságmániája és rendszeretete mindig is ámulattal töltött el. Vajon miért olyan fontos ez nekik?

Miután meggyőződött arról, hogy minden úgy van, ahogy lennie kell, indult visszafelé, és ekkor történt, hogy hirtelen megtorpant és megfeszült a teste, mintha megpillantott volna valamit. Már épp odaléptem volna, hogy megnézzem, mi zavarja ennyire, de aztán azonnal nyilvánvalóvá vált, miről van szó.

Bob váratlanul, villámsebesen előreszökkent. A mozdulat szinte csak egy villanás volt, és mielőtt rájöhettem volna, mi történt, ő már a karmai közé is kaparintott valamit a sövény melletti pázsiton. Közelebb mentem, hogy szemügyre vegyem, mi az, és akkor láttam, hogy apró, szürke egeret fogott, ami talán ha hétcentis lehetett.

A kishaver egyértelműen megpróbált eliszkolni Bob mellett, de erre esélye sem volt. A macska villámgyorsan és hajszálpontosan csapott le, és a kicsi jószágot mostanra a fogai közé kapta. Hát, nem volt valami szép látvány. Az egér kapálózott a lábaival, Bob pedig nagy szakértelemmel megfordította a szájában a testét, hogy végezni tudjon vele. Nem kellett sok idő ahhoz, hogy bekövetkezzen az elkerülhetetlen, és az aprócska állat feladta a küzdelmet. Bob ekkor szétnyitotta az állkapcsát, és a tetemet a földre ejtette.

Tudtam, hogy mi jön most, de nem akartam, hogy meg-egye. Tudtam, hogy az egerek sokféle betegséget terjesztenek. Úgyhogy letérdeltem és megpróbáltam elvenni tőle a prédáját. Nem örült neki, és a kis hang, amit kiadott magából, félig morgás, félig valamiféle sziszegés volt. Aztán újra felkapta az egeret.

– Add ide, Bob – parancsoltam rá, és nem voltam hajlandó beadni a derekamat. – Add csak szépen ide!

Még mindig vonakodott, és ezúttal mintha ezt láttam volna a szemében: „Már miért is tennék ilyet?”

Beletúrtam a kabátom zsebébe, elővettem egy falat ennivalót, és cserébe odakínáltam neki. – Fogadd el ezt helyette, Bob. Hidd el, sokkal jobbat tesz majd neked.

Még mindig nem volt meggyőzve, de pár másodperc elteltével a patthelyzet valahogy véget ért, és mégis beadta a derekát. Mihelyt ellépett az egér mellől, a farkánál fogva felemeltem a csöpp egértestet, és megszabadultam tőle.

Ez emlékezetembe idézett egy hihetetlenül érdekes dolgot a macskákat illetően, mégpedig azt, hogy természetüknél fogva ragadozók. Sokan vannak, akik nem szeretnek tömeggyilkosként gondolni helyes cicuskájukra, pedig ez a helyzet: a macska könyörtelenül lecsap, ha csak egy kicsi esélye is adódik rá. Vannak olyan helyek a világban (például Ausztrália), ahol szigorú rendelkezésekkel tiltják, hogy a macskákat éjszakára kiengedjék a gazdáik, mert óriási pusztítást képesek véghezvinni a helyi madár- és rágcsálónépesség körében.

Bob tökéletesen példázta ezt a tételt. Koncentrációját, gyorsaságát és gyilkos képességeit még látni is elképesztő volt. Pontosan tudta, mit és hogyan kell tennie.

Ettől újra eltöprengtem azon, hogy vajon miféle élete lehetett, mielőtt megérkezett volna a házunk folyosójára. Milyen élet volt az? Hol lakott, hogyan sikerült túlélnie mindent? Vajon nap mint nap csak arra számíthatott, hogy majd talál esetleg valami ennivalót, ahogy ma is? Emberek között nőtt fel, vagy mindig is kénytelen volt ellátni magát? Hogyan vált azzá a macskává, aki beköltözött hozzám? Úgy szerettem volna tudni. Biztos voltam abban, hogy kóbor barátom jó pár történetet mesélhetne.

Ez újra csak jellemző volt mindkettőnkre.

Amióta csak az utcán éltem, többen is érdeklődést mutattak a régi életem iránt. Tudni szerették volna, hogyan jutottam odáig, hogy hajléktalan legyek. Persze sokaknak éppen ez volt a szakmája. Tucatnyi szociális munkás, pszichológus, sőt néha rendőr is faggatott arról, hogyan kerültem az utcára. De akadtak mások is, akik ugyanezt kérdezték.

Fogalmam sincs, miért van így, de az embereket általában nagyon érdekli, hogyan hullanak át a társadalom bizonyos tagjai a szociális háló résein. Szerintem ez főleg azért van, mert munkál bennük az érzés, hogy „akár velem is megeshet”, hogy bárki kerülhet hasonló helyzetbe. Emellett pedig nyilván elkezdik tőle jobban értékelni azt, amijük van. Arra gondolnak: „hát, lehet, hogy az életem pocsék, de lehetne rosszabb is, lehetnék annak a szerencsétlennek a helyében is”.

Természetesen lehet más és más oka annak, hogy emberek hajléktalanná válnak, de rendszerint akadnak közös vonások is. Ezekben a történetekben gyakran játszik fontos szerepet a drog és az alkohol. Rengetegszer előfordul azonban, hogy az utcákra vezető út réges-régre, a gyerekkorba vezet vissza, oda, hogy ezeknek az embereknek milyen volt a kapcsolata a családjukkal. Az én esetemben egyértelműen erről volt szó.