Tomor Anita

Szeretlek, Hawaii!

Írta: Tomor Anita

A szerző elérhetősége:

Facebook: www.facebook.com/tomoranita1

Instagram: www.instagram.com/anitatomor

Honlap: www.tomoranita.hu

Kiadja: Pyrus Kiadó – Workstreet Consulting Kft.

www.facebook.com/pyruskiado

www.pyrus.hu

Copyright © Tomor Anita, 2022

© Pyrus Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5749-23-0

Felelős kiadó: Pyrus Kiadó, Tomor Anita

Szerkesztette: Detre Zsuzsanna

A szöveget gondozta: Horváth Eszter

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítófotó: Shutterstock

Portrékép: Bognár Bogi

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan,

beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást –

nem sokszorosítható, és illegálisan nem terjeszthető.

Ez a könyv, mint a szerző valamennyi regénye,

egy fikció. A nevek, a helyszínek és a cselekmény

az író képzeletének szüleménye. Bármilyen hasonlóság

felfedezése élő vagy meghalt személyekkel,

megtörtént eseményekkel csupán a véletlen műve lehet.

Köszönetnyilvánítás

Mindenekelőtt tiszta szívemből köszönöm nektek, drága olvasóim, hogy ezt a legújabb, romantikus történetemet, az Imádlak, Los Angeles! folytatását is ekkora hatalmas nagy szeretettel vártátok! Szívmelengető érzés volt látni, ahogyan – csakúgy, mint az eddigiek, ez a regényem is – az előrendelési sikerlista első helyére került, és hetekig ott is maradt. Hatalmas szó ma Magyarországon, hogy egy elképesztően erős mezőnyben a dobogó tetején állhatnak a könyveim. Nem tudok eléggé hálás lenni nektek ezért, és azért, hogy vagytok nekem. Köszönöm, hogy szeretitek és olvassátok a könyveimet! A lehető legnagyobb erőt talán ez tudja adni egy írónak, hogy ha látja és érzi, hogy szeretik mind őt, mind pedig a történeteit! KÖSZÖNÖM ezt nektek!

Hálásan köszönöm nektek azt is, hogy ilyen mérhetetlenül sokan követtek a social media felületeken, a Facebookon, az Instagramon, a TikTokon és a YouTube-csatornámon! Hihetetlen sokat jelent nekem, hogy nap mint nap velem vagytok, írtok, kommenteltek, figyelemmel kíséritek a mindennapjaimat, a posztjaimat és a családi utazásainkat.

Leírhatatlan érzés, hogy megszületett a tizedik regényem. Emlékszem, kislány koromban gyakran jártam könyvtárba, és folyton csak tanultam, révedeztem, és minden kezembe fogott könyvet egy csodának tartottam. Ez ma sincs másként, de most a saját, tizedik regényemet kézbe fogni valahogy még különlegesebb érzés. Soha nem álmodoztam arról, hogy egyszer író leszek, egyszerűen csak világéletemben nagyon szerettem a könyveket, és aztán a fejemben megszületett regényötletek úgy gondolták, életre kelnek, és papírra kell, hogy vessem őket. Mindig is vallottam, hogy az egyik legizgalmasabb „munka” a regényíróké, hiszen olyan történetekről álmodhatunk, amilyenekről csak akarunk. Olyan helyszínekre kalauzolhatjuk el az olvasókat, amelyek valamiért közel állnak a szívünkhöz. Az íróasztal mögött vagy épp a fotelben ülve is alkothatunk, és bár látszólag fizikailag jelen vagyunk, képzeletben egészen máshol járunk. Folyton utazunk és filmet nézünk. Azt a filmet, amelyet ébren álmodunk.

Nagyon szeretek Los Angelesről és Hollywoodról írni. Amikor Amerikában jártam, éreztem, hogy ez egy hosszú távú szerelem lesz. Kezdődött a Nyolc éjszakával, aztán folytatódott az Irány Hollywood!-dal, majd az Imádlak, Los Angeles!-szel és most a Szeretlek, Hawaii!-val. De a sor nem szakad meg, fogok még hozni ’hollywoodos’ történetet. Örömmel írom nektek, hogy a könyvben szereplő Ava Jenkins és Tom Hardy kapcsolata már egy ideje komolyan foglalkoztatja a fantáziámat, és egyre jobban hajlok afelé, hogy ők is kapjanak egy külön kötetet Balin találkozunk! címmel.

Olyan sok mindenkinek tartozom köszönettel. Ez a regényem sem kerülhetett volna ki a könyvespolcokra odaadó háttértámogatás nélkül. Hálásan köszönöm mindazoknak, akik részt vettek a kézirat gondozásában, és azoknak is, akik napi szinten, folyamatosan részt vesznek a kiadói munkában! Mindenkinek nagyon köszönöm a sok-sok segítséget, szeretetet, támogatást!

Külön köszönet a szerkesztőimnek, Detre Zsuzsannának és Varga Györgynek, hogy ezúttal is megosztották velem az észrevételeiket, elláttak tanácsaikkal és a szívükön viselték a kéziratom sorsát. Nagyon sokat jelent, hogy tudom, a regényem mindig jó kezekben van náluk.

A barátnőmnek, Horváth Esztinek is hálásan köszönöm, hogy mellettem van, hogy bármikor kérdezhetek tőle, hogy még az éjszaka közepén is hajlandó velem átbeszélni a kérdéses részeket, és felhívhatom azzal, hogy szerinted úgy helyes, ha azt írom, hogy… vagy inkább úgy, ha ezt. :D{1}

És nagyon szeretem azokat a pillanatokat, amikor két magyar szakos elgondolkodik, hogy jé, ezt tényleg így írják? :D Ki hitte volna az egyetemen, hogy egyszer a regényeimen fogunk közösen dolgozni! :){2}

A férjemnek, Monek Tamásnak is szívből köszönöm, hogy immáron tizenöt éve a férjem és még mindig elviseli, hogy folyton álmodozom és újabb és újabb regényötletekkel boldogítom. :D Azt is hálásan köszönöm, hogy még ennyi idő után is ő olvassa el elsőként a kézirataimat.

Az Alföldi Nyomda Zrt. valamennyi munkatársának is szívből köszönöm a sok-sok segítséget, hogy kézzelfogható, csodaszép könyvet varázsolnak a kézirataimból, és hogy mindig, minden apró részletre gondosan odafigyelnek.

A Cantinart Kft.-nek, főképp Juhász Gábornak pedig a gyönyörű, lélegzetelállítóan szép borítókat és marketinganyagokat köszönöm. Nagyon szeretem a közös munkáinkat!

Bízom abban, kedves olvasóim, hogy ahogyan az Imádlak, Los Angeles! című regényemben beleszerettetek Lora és Oliver történetébe, ebben a részben, a Szeretlek, Hawaii!-ban is imádni fogjátok őket.

Remélem, bárki, aki elkezdi olvasni ezt a regényemet, csakúgy, mint a többit, ezt sem fogja majd tudni letenni. Kívánom, hogy ez a történetem is lopja be magát a szívetekbe, és hogy nagyon-nagyon megszeressétek!

Jó olvasást és feledhetetlen kikapcsolódást kívánok!

Szeretettel, Anita

Oliver

Egyik whiskyspoharat ürítem ki a másik után. Két napja részeg vagyok. Folyamatosan. Szakadatlanul. Azóta, hogy az a rémálom elkezdődött, és romba dőlt az életem. Romokban hever a karrierem, a hírnevem, az a rengeteg munka, amit éveken át abba fektettem, hogy az legyek, aki két nappal ezelőttig voltam. Szégyent hoztam a családomra. A családom hírnevére. És elvesztettem azt, akit szeretek.

Akkor döbbentem rá igazán, hogy beleszerettem Lorába, amikor Elena elképesztő hazugság- és rágalomáradatát néztem a tévében. Amikor azzal vádolt, hogy többször is zaklattam és megerőszakoltam a közös filmünk forgatása során. Nem is azért aggódtam, hogy mi lesz velem, mert már kurvára nem lesz soha semmi a régi, hanem azért, hogy elveszíthetem Lorát.

El is veszítettem.

Szóba sem áll velem. Milliószor hívtam, több száz üzenetet küldtem, de semmi válasz. És igazából meg is tudom érteni. Én se állnék szóba magammal. Pedig kurvára hazugság minden, amit rólam állítanak. És az a legszörnyűbb az egészben, hogy nem tudom, hogyan bizonyíthatnám az ellenkezőjét. Meg van kötve a kezem. Ki vagyok szolgáltatva. A világnak, Elenának és az álnok férjének. Mert tudom, hogy az egész mögött ő áll. De csak egyszer kerüljön elém, és merjen a szemembe nézni!

Soha életemben nem erőszakoskodtam nővel. Eszembe sem jutott. Voltak nőügyeim, de mindannyian jól érezték magukat a társaságomban, és örömmel, önként bújtak velem ágyba, sőt, merem állítani, hogy szívük szerint mindannyian életük végéig ott is maradtak volna. De engem egy sem érdekelt igazán. Egészen addig, amíg a reptéren, Kambodzsából hazafelé jövet bele nem botlottam Lorába.

Emlékszem, jól kiosztott, mert bepofátlankodtam elé a sorba. Már akkor, dühösen is lélegzetelállítóan szép volt. De talán az fogott meg benne a legjobban, hogy nem ismert fel. Pedig engem a világon mindenhol ismernek. Egy lépést se tudok tenni anélkül, hogy ne követnének paparazzók. Elvégre én vagyok Oliver Jenkins, az Oscar-díjas színész, a nők bálványa, most pedig már a közvélemény szerint az a pasi is, aki megerőszakolta Elena Scottot, a népszerű színésznőt.

Ha tudtam volna előre, hogy ez lesz a vége annak, hogy összeszűröm a levet Elenával! Meggyanúsít és bemocskolja a nevemet. Csak tudnám, mi az isten áll a háttérben! Mit vétettem valójában, hogy ezt érdemeltem? Viszonyunk volt, ez igaz, de az csak szórakozás volt mindkettőnk részéről. Azt írta nekem egy titkosított üzenetben, hogy terhes, és hogy nem én vagyok az apa. De akkor mégis ki lehet az, ha nem a férje?

Kell lennie egy harmadik személynek, akiről nem tudok.

Mintha börtönben élnék. Ki sem tehetem a lábam a házamból. A saját házamból. Szépen állunk, bujkálnom kell a világ elől!

Lora egyfolytában hiányzik. Elmondani nem lehet, mennyire. És semmit sem tehetek, mert szóba sem áll velem. Meg sem hallgat. Nem veszi fel a telefont, és semmilyen üzenetre nem válaszol. Még csak el sem mondhatom neki, hogy ez az egész, amivel vádolnak, szemenszedett hazugság.

Akárhova megyek a házban, minden rá emlékeztet. Az első és egyben utolsó, együtt töltött éjszakánkra. A konyhába belépve látom magunkat, ahogy együtt főzünk. Azt a kimondhatatlan nevű, eszméletlenül finom, csirkehúsos ételt. Amikor a konyhapultra nézek, az jut eszembe, hogy ott is megkaptam őt. Amikor bemegyek a szobámba, az együtt eltöltött éjszaka emléke tör rám, hogy milyen jó volt átölelni, és együtt aludni vele.

A nappaliban ülök. A kandalló pislákol. Odakint lemenőben a nap. Halk zene szól. Csak annyira tápászkodom fel, hogy az üres poharamat újratöltsem. Érzem, hogy a világ egyre távolodik, és már nem olyan világosak a gondolataim. Pont ez kell nekem, hogy ne is gondolkodjak. Hogy ne jusson eszembe az életem. Most csak felejteni akarok.

A házvezetőnőnek, a takarítónőnek, a kertészeknek, a karbantartóknak, mindenkinek kimenőt adtam, hogy egyedül lehessek, de most mégis megszólalt a kapucsengő. Bárki is az, jobb, ha elmegy. Úgy teszek, mintha nem lennék itthon. Kótyagosan húzom ki a farzsebemből az iPhone-omat, merthogy az is megszólal. Jake hív, a legjobb haverom. Ő az egyetlen ember, akit elviseltem az elmúlt napokban, de most hozzá sincs kedvem. Szemétség lenne nem felvenni, ezért inkább fogadom a hívást.

– Elég volt az önsajnálatból, Jenkins, nyisd ki a kaput! Itt vagyok a még mindig pofátlanul menő házad előtt! – szólal meg a vonal túlsó végén. Jó a kedve, legalább mérföldekkel jobb, mint az enyém. Jó neki. Van minek örülnie. Remekül megy neki: gyönyörű feleség, gondtalan élet, senki sem mószerolta be semmiért, van, aki szereti. Kibaszottul irigylem.

– Hullarészeg vagyok, és kurvára nem vagyok jó társaság – dörmögöm a telefonba, miközben hátradöntöm a fejem a kanapén, és lehunyom a szemem.

– Híreim vannak Loráról. Szóval engedj be! Ha lehet, most rögtön, mert a házad előtt még mindig itt áll lesben a fél világsajtó. Másodpercek kérdése, és megrohamozzák az autómat.

Remek. Még egy szuper hír!

Megtettem, amit kért. Tudtam, hogy nincs más választásom. Be kell engednem. Alig bírtam feltápászkodni és odabotorkálni a kapunyitóhoz. Faltól falig tántorogtam. Baszki! Ennyire nem lehetek részeg!

Jake néhány perc múltán már ott is volt a nappalimban, pont ennyi idő kellett nekem is, hogy azt az öt métert megtegyem a kapunyitótól vissza a kanapéig.

– Anyám, olyan szag van itt, akár egy medvebarlangban! Baszki! Helyesbítek, ez inkább egy állatkerti patkánytanyára emlékeztet – jegyzi meg, és szinte azonnal a teraszajtóhoz lép, hogy kitárja. – Azt hiszem, több piára ma már nincs szükséged! – közli, és nyakon ragadja a whiskysüveget. Fogja és visszateszi a bárszekrénybe, a helyére.

– Essünk túl a következő fejmosáson! Te is beállsz a sorba? Tudod, mit? Ne fáraszd magad! Anyám már ma reggel megtette. Elismételte párszor, hogy örökre megjegyezzem, szart sem ér az életem. Nem mintha nem tudtam volna nélküle is – reagálom.

– Zoé beszélt Lorával, de addig nem vagyok hajlandó elmesélni, mit tudott meg, amíg ki nem józanodsz! Irány a fürdő! Zuhanyozz le! Addig főzök egy jó erős kávét!

– Nem fog menni – közlöm. Úgy artikulálok, akár egy ötvenéves alkoholista. Lassan, kontrollálatlanul és vontatottan. – Kizárt, hogy eljussak a fürdőszobáig – közlöm tárgyilagosan, mire Jake felsegít és betámogat a földszinti fürdőszobába. Úgy, ahogy vagyok, ruhástul betuszkol a hideg zuhany alá. Még a falnak támaszkodva sem vagyok képes állva maradni, leülök a kőre, és hagyom, hogy a fejemre folyjon a víz.

– Nem kell, hogy nézz! – dörmögöm, mikor kezd egy kicsit kitisztulni az agyam. Nyilván tudtam, hogy az utolsó pohár dupla whiskyk majd csak ezután szállnak a fejembe.

Húsz percet ültem ott, mire végre annyi erőt éreztem magamban, hogy felálljak. Jake a konyhában egy jókora bögre kávéval várt.

– Köszönöm! – adok hálát a gondoskodásáért, és leülök szemben vele a pulthoz.

– Lora, még mielőtt láthatta volna a műsort Elenával, talált a szobájában egy nagy alakú borítékot. Ezek a fotók voltak benne rólad és Elenáról – kezd mesélni Jake, és átadja a telefonját, hogy nézzem meg a képeket. Hosszú percekig döbbenten meredtem a kijelzőre.

Azt hittem, már nincs lejjebb! De volt!

Bassza meg! Bassza meg! Bassza meg!

Elena kurvára tőrbe csalt engem!

– A fotók aznap délután készültek, amikor Lorával volt randevúm. Elena ragaszkodott hozzá, hogy találkozzunk, valamit el akart mondani, de aztán anyaszült meztelenül fogadott a nappalijában. Ezen a képen éppen a nyakam köré fonja a karját, de az már nem látszik, hogy azonnal kiszabadítottam magam az öleléséből, és hátraléptem. Anélkül, hogy bármi is történt volna, eljöttem. Ezen a másik képen azt rögzítették, ahogy utánam jött a garázsba, amikor már indultam volna. A dátumokon is jól látszik, hogy a két fotó öt perc különbséggel készült. Annyi időt töltöttem nála összesen. Tehát ez az egész csupán egy jól megrendezett színjáték volt, hogy valaki kompromittáló képeket tudjon készíteni rólam – vonom le a következtetést a látottakból. – Nem csodálom, hogy Lora nem áll szóba velem.

Ezek után én se állnék szóba magammal. Félek megkérdezni, de úgy érzem, muszáj: – Tudsz róla valamit?

– Igen, azt, hogy ugyanolyan szar állapotban van, mint te. Egyébként most nálunk van. Zoénak sikerült rávennie, hogy a médiafelhajtás miatt ne maradjon a hotelben.

Mindig tudtam, hogy Jake felesége egy istennő, és hogy aranyszíve van. Hála az égnek, akkor ezek szerint Lora biztonságban van!

Lora

Életem leghosszabb és legpocsékabb két napján vagyok túl. A poklok poklát éltem át lelkileg, fizikailag és minden értelemben.

Zoé még aznap délután, amikor kitört a botrány, eljött hozzám a hotelbe. Szégyelltem, hogy ennyire cudar, megzuhant állapotban lát egy világhírű színésznő, de akkor, ott képtelen voltam összeszedni magam.

Már két napja, hogy utoljára láttam Olivert, de nem volt olyan pillanat, hogy ne gondoltam volna rá, és hogy ne bukkantam volna az interneten valamilyen, őt rágalmazó cikkre. A botrány körüli felhajtás cseppet sem csillapodott. Egy pillanat alatt tönkretették a karrierjét. Még mindig nem akarom elhinni, amiket Elena állít róla, de a szobámba becsempészett fotók, meg a sajtóban megszellőztetett képek több mint beszédesek. Oliver kismilliószor keresett azóta, több száz üzenetet hagyott, de egyszer sem válaszoltam.

A szívem hisz neki, de az eszem azt súgja, jobb, ha most távol tartom magam tőle. Hiányzik. Szüntelenül ő jár a fejemben. Az az éjszaka, az egyetlen közös éjszakánk örökre nyomot hagyott a szívemben. Menthetetlenül beleszerettem Oliver Jenkinsbe. A férfibe, akibe nem lett volna szabad. A kapcsolatunk eleve halálra volt ítélve. Mit is akarhatott volna egy sztár egy magamfajta hétköznapi lánytól?

Zoé és Jake birtokán vagyok. Felajánlották, hogy egy ideig lakhatok a vendégházukban, ahol nem zavar senki. A hotelben túlságosan is nagy volt a médiafigyelem. Nem éreztem igazán biztonságban magam, és Sára, a főnököm is azt javasolta, maradjak távol a hoteltől és a munkától néhány napig. Nem tudom biztosan, de gyanítom, hogy életében először volt jó fej.

Zoéék háza meseszép. Nem is ház, hanem egy pazar villa. Az óceán partjánál, egy lankásabb hegyoldalon terül el végeláthatatlanul hosszan a birtok. A kis vendégház is itt van, de egy kicsivel távolabb, lent a parton. Igazuk van, itt aztán tényleg nem zavarhat senki.

Az épületen mindenütt ablakok, óriási üvegfelületek vannak, ezek egytől egyig a sosem csillapodó, ezerarcú óceánra és a pálmafákkal teleültetett kertre néznek. A vendégház egy nappaliból és két saját fürdőszobás, tágasabb szobából áll, meg még egy óriási veranda is tartozik hozzá, ahol külön medence van. A garázsban egy álomszép, fekete Audi A3-as parkol. Zoé azt mondta, ha szeretnék elmenni valahová, nyugodtan használjam, vagy ha nincs merszem Los Angelesben vezetni, hívjam fel Jamest, a sofőrjüket, ő bárhova elvisz.

Nem volt sok cuccom, így könnyűszerrel ki tudtam költözni a hotelszobámból. Még Dani is egyetértett Zoéval, hogy ez az egyetlen épeszű döntés. Át kellett hurcolkodnom ide. Legalábbis egy időre, amíg nem csillapodik a felhajtás körülöttem.

Zoé mindennap átjön hozzám, és hosszasan beszélgetünk. Nagyon rendes tőle, hogy így törődik velem.

A nappaliban ülök, amikor megszólal a telefonom. Bianka hív, a legjobb barátnőm.

– Helló, csajszi! Jobban vagy egy kicsit? – érdeklődik. Hangja lágy és aggódó. Istenem, mennyire hiányzik! Bárcsak legalább ő itt lenne velem! De jelenleg otthon van, Magyarországon. Lehet, hogy nekem is inkább ott kellene lennem, mint itt, ahol teljesen egyedül vagyok.

– Igen, talán már egy picit jobb – nyugtatom meg.

– Hallottál valamit róla? – puhatolódzik, persze tudom, hogy Oliverre gondol.

Én is folyton rá gondolok.

– Állítólag nagyon maga alatt van. Jake mindennap meglátogatja, engem pedig Zoé – mesélem.

– Szerintem beszélnetek kéne!

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet lenne – lehelem. Érzem, hogy már megint a sírás kerülget. Napok óta úgy érzem, mintha valaki egyfolytában tőrt forgatna a szívemben. Mintha csak kitéptek volna belőle egy darabot.

– Képtelen vagyok elhinni azokat az aljasságokat, amiket róla állítanak! – fakad ki Bianka is a telefonban. – Annyira látszott Elenán, hogy csak színészkedik, hogy csak megjátssza magát! Megnéztem vagy százszor azt az interjút. Kizárt, hogy igazat mondana!

– Szerintem csak te meg én, és még néhányan vagyunk így ezzel a világon, de tenni úgysem tehetünk semmit.

– Nem gondolod, hogy adnod kellene neki egy esélyt, hogy elmondja a saját verzióját? – kérdezi.

– A dátumok a fényképeken elég egyértelműek. Azelőtt találkozott Elenával, hogy randizni vitt volna. Mielőtt együtt töltötte velem az éjszakát! Az hihető, hogy Oliver sosem erőszakoskodott Elenával, ezt én sem feltételezem, de viszonya akkor is volt vele. Pedig abban az időben már velem találkozgatott.

– Egészen biztos vagy ebben? Nem lehet, hogy a dátumokat is meghamisították? Hogy az egész csak kitaláció? Az nyilván egyértelmű, hogy a forgatás során összejöttek, és viszonyuk volt, de azt kizártnak tartom, hogy miután megismert, folytatta volna vele ezt a viszonyt. Egyszerűen képtelen vagyok elhinni.

– És még mi mindenről nem tudhatunk. Jelentéktelen kis senkik vagyunk mi itt, Hollywoodban – mosolyodom el keserűen. – Bárcsak itt lennél! – suttogom a telefonba. Amióta itt vagyok, most először érzem úgy, hogy honvágyam van.

Miután letettem a telefont, még egy kis ideig csak céltalanul, bambán bámultam a kijelzőt. Annyira egyedül érzem magam. Bárcsak valaki irányt mutatna, és megmondaná, mi lenne a helyes, mit kellene tennem!

A zöld kis üzenetikonra néztem: ötszáztizenkettő olvasatlan üzenet. Az összeset Oliver írta. Egyetlen üzenetét sem volt erőm eddig még elolvasni, de amit utoljára írt, az a telefonom képernyőjén alvó módban is megjelent. Lefotóztam, mert tudtam, hogy így nem kap visszajelzést, hogy olvastam. Ez állt benne: „Megőrülök nélküled!”

Mit nem adtam volna azért néhány napja, hogy ilyeneket írjon nekem Oliver Jenkins!

Aztán Zoé kopogott be hozzám. El is felejtettem, hogy már ennyi az idő.

– Szia, Lora! Hoztam neked ebédet – újságolja kedvesen, miközben beljebb invitálom. Kezében két műanyag ételtároló dobozt tart. Értük nyúlok, hogy segítsek.

– Ez igazán rendes tőled! Köszönöm! – hálálkodom. Mosolygós arcát látva egészen felderülök. Hogy lehet valaki ilyen szép?! – tűnődöm el egy pillanatra. Nem csodálom, hogy az egész világ imádja ezt a nőt. Egyszerű magyar lányból lett híres, hollywoodi színésznő, de ő mégis az maradt, aki volt. Kedves, szerény, közvetlen, segítőkész. Még csak alig pár napja ismerem, de esküszöm, az életemet is rábíznám.

– Mit szólnál, ha kiülnénk a teraszra, és együtt kóstolnánk meg? – kérdezi jókedvűen. – Kétfélét is főztem, mert nem tudtam, mit szeretsz. Hoztam túrós és nutellás palacsintát, meg egy kis rakott krumplit. Gondoltam, elő az otthoni ízekkel, ha már Jake úgysincs itthon.

– Elutazott? – csapok le rögtön a témára. Azt hittem, egy forgatás miatt kellett elmennie, de látva Zoé pillanatnyi hezitálását, még mielőtt megszólalhatott volna, magamtól is rájöttem a válaszra.

– Igazából átugrott Oliverhez – feleli halkan, tapintatosan, majd hozzáteszi. – Elég ramaty állapotban van. Két napja folyamatosan piál. Jake próbál rá hatni – meséli, miközben lepakol az asztalra. Mint mindig, ezúttal is mérhetetlenül elegáns. Ugyan farmerben van, akárcsak én, de ő egy csinos blúzt és egy kosztümkabátot vett fel hozzá. – Egyébként arra gondoltunk Jake-kel, hogy ha rászánod magad, egyik délután, szívesen átvinnénk hozzá, csak hogy tudjatok beszélni.

A szívem az ötlet hallatán azonnal kétszer olyan gyorsan vert. Mindennél jobban szerettem volna látni Olivert, de mivel tudtam, hogy megcsalt, úgy gondoltam, jobb, ha mégsem találkozom vele. Mielőtt válaszoltam, elszámoltam tízig, mintha addig is feltartóztathatnám az időt.

– Köszi, de nem hinném, hogy ez jó ötlet lenne. Olivernek most kisebb gondja is nagyobb nálam – feleltem diplomatikusan.

– Szerintem meg épp, hogy te vagy a legnagyobb gondja. Teljesen kiborult a kamuvádak miatt. Amit Elena tett, az érthetetlen, felfoghatatlan, de ami miatt Oliver igazán padlón van, hogy elveszített téged. Emlékszem, amikor Jake-ről derült ki, hogy fogadásból környékezett meg, hogy csupán fogadásból volt velem, ami persze végül hazugságnak bizonyult, éktelenül haragudtam rá. Kis híján szakítottunk. El akartam menekülni. Meg se hallgattam, egyszerűen vettem egy repülőjegyet haza, Budapestre. A reptéren csípett el. Akkor vett rá, hogy igenis nézzünk egymás szemébe, és beszéljük meg a dolgot. Igaza lett. Beszélnünk kellett. A kapcsolatok alapja: a kommunikáció. Ha akkor, ott nem hallgattam volna meg, sosem derül ki számomra az igazság, és nem maradunk együtt.

– Nagyon gondolkozom azon, hogy én is veszek egy repülőjegyet, és hazautazom – vallom be neki, hogy egy ideje engem is ez foglalkoztat.

– Nem hiszem, hogy ez helyes és okos döntés lenne. Neked most itt a helyed.

Szépen megterítettünk, és leültünk az asztalhoz. Aztán Zoé ismét megszólalt:

– Hogy valami örömhírt is mondjak: kisbabát várok – mondja széles mosollyal. Erre, két nap múltán először, én is felvidulok, és úgy érzem, kisütött a nap.

– Aztamindenit! Ez aztán a jó hír – örvendezem. – Gratulálok!

– Köszönöm! De ez még egyelőre titok, kérlek, te se áruld el senkinek! – kéri.

El sem hiszem, hogy ezt elmondta nekem Zoé!

A sok idegeskedéstől és stressztől igazából nem is voltam éhes, de nem bánthattam meg Zoét azzal, hogy nem eszem vele. Annyira cuki, hogy ő maga főzött nekem, ráadásul hazai ételeket. Már javában falatoztunk, amikor egyszer csak kopogtatást hallottunk. Zoéék egyik alkalmazottja szólt ki a verandára, hogy vendégem van.

Hatalmasat dobbant a szívem. Hirtelen azt hittem, Oliver fog belépni. Még egyáltalán nem éreztem magam felkészülve arra, hogy találkozzak vele. Tisztára pánikba estem, de aztán kiderült, hogy nem ő jött, hanem az édesanyja a látogató.

Basszus! Carry Morrison hozzám jött.

Oliver

Jake jó sokáig ott maradt velem. Hálás voltam neki ezért. Hamarosan apa lesz, ő pedig ahelyett, hogy a várandós feleségével lenne, itt ül velem. Ilyen egy igaz barát.

A nappaliból kitelepedtünk a hátsó, fedett balkonra. Az óceán látványa mégiscsak nagyobb élmény volt, mint a négy falat bámulni odabent. A fejem lassacskán kitisztult. Már nem éreztem részegnek magam. Legalábbis annyira nem.

– Tom reggel hívott. Nagy erőkkel dolgoznak, kutatnak, nyomoznak, de még nem találtak semmit. Semmi olyat, amivel bizonyíthatnánk, hogy ártatlan vagy.

– Nem is fognak – nyögöm. – Ahhoz túl jól kifundálták ellenem ezt az egész szart.

– Tom nem fogja feladni, és én sem. Ajánlom, hogy te se add fel! – rivall rám Jake. Tudom, hogy igaza van, és ahelyett, hogy mint egy kiskutya, a sebeimet nyalogatnám, inkább lassan ellentámadásba kellene lendülni. Az elején még úgy álltam hozzá, hogy ezt a csatát meg kell nyernem. Aztán, amikor egyre többen kezdtek ócsárolni a világhálón, a tévében, a rádióban, elhagyott az erőm, és piálni kezdtem. A pohár után nyúlni mindig könnyebb, mint cselekedni. Csakhogy a piáspohár nem old meg semmit, csak visszalök a lejtőn. Nagy igazság, mégsem okultam belőle.

– Egyébként magát az erőszakot Elena hogyan akarja bizonyítani, ha egyszer meg sem történt? – tűnődöm el hangosan. Nyilván magam is tudom a választ: Az a baj, hogy a mai világban nem is kell bizonyítani az ilyesmit, lassan elég, ha valaki egyszerűen csak állít valamit, és mindenki elhiszi.

– Van elég kompromittáló felvétel. Van fotó arról, hogy dugod hátulról, a falnál, az ágyban. Baszki, egy pornófilm összejönne, annyi felhasználható anyag van rólatok. Gondolom, vannak videófelvételek is. Azokat könnyűszerrel tudják úgy manipulálni, ahogy nekik tetszik.

– Annyira kíváncsi vagyok, hogy miért csinálta ezt Elena. Hogy mi vagy ki állhat igazából a háttérben. Hogy miért böktem pont én annyira a csőrüket, hogy ezt tegyék velem. Meg hogy egyáltalán tényleg terhes-e, és ha igen, kitől.

– Elena elérhetetlen. Nem beszél senkivel. Senkinek nem nyilatkozik.

– Feljelentés történt már? – kérdezem.

– Tom szerint nem – feleli Jake.

– Csodás hírek.

– A legokosabb, amit te tehetsz, hogy összeszedsz mindent, hogyha kell, elő tudd adni a saját verziódat.

– Ki hinne nekem? – mordulok fel. – Az egész világ előtt hiteltelenné váltam.

– Azért csak próbáld meg! Jobb időtöltés, mint az értelmetlen, féktelen ivászat. A másik, ami miatt jöttem, hogy emlékeztesselek: holnap indulunk Hawaiira. Szeretném, ha velünk jönnél az eredeti tervek szerint.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet velem mutatkoznotok. Eszemben sincs rátok is bajt hozni – utasítom vissza azonnal az ajánlatát.

– Hidd el, egyáltalán nem tartunk ettől. Hawaiin a kutya sem foglalkozik majd velünk. Szeretném meglepni Zoét. Erről a tervemről továbbra sem tettem le. De van egy másik tervem is. Szeretném rávenni Lorát, hogy tartson velünk.

– Úgyse tudod rávenni erre. Soha az életben nem fog szóba állni velem.

– Pedig beszélnetek kell – mondja, és egy nagy sóhajjal folytatja: – Emlékszel? Egyszer Zoé engem is elhagyott. Azt hittem, örökre elveszítem. Akkor, amikor kiderült az a hülye fogadásunk a srácokkal. A reptéren az utolsó pillanatban értem utol. Csakis annak köszönhetem, hogy most a feleségem, hogy akkor utánamentem, és rávettem, hogy beszéljünk, hogy hallgasson meg.

– Nem fog összejönni a tervetek – rázom meg a fejem.

– De igen, össze fog. Csak várd ki a végét!

– Ha elintézed, hogy találkozhassak Lorával, örökre az adósod leszek! Már azért is az lennék, ha akár csak egyetlen pillanatra láthatnám.

– És még te mondtad, hogy sohasem fogsz így belehabarodni egy nőbe – nevet fel Jake. – Ó, te hősszerelmes! Látod, neked is csak egy magyar nőt kellett találnod – veregeti meg a vállamat.

Igaza van, tényleg folyton ezt mantráztam. Most meg folyton csak Lorára gondolok.

Lora

Oliver anyja, Carry Morrison Sophia Loren stílusú, hatalmas napszemüvegben sétált ki hozzánk a teraszra, és üdvözölt bennünket, majd Zoé diszkréten magunkra hagyott minket.

Közel sem éreztem a külsőmet elfogadhatónak. Kisírt, kialvatlan szem, nyúzott arc. A ruhám sem illett éppen egy olyan horderejű sztárhoz, mint amilyen Carry Morrison vagy Zoe Hart. Egyszerű farmer és póló volt rajtam, meg egy kötött kardigán. Kényelmes, otthoni viselet. Az ilyen szar napokra.

Legutóbb, amikor Oliver anyjával találkoztam, állást ajánlott a tévéjénél, és megkért, pontosabban utasított minket Oliverrel, hogy minél többet mutatkozzunk a sajtó előtt együtt, és minél előbb habarodjunk egymásba. De az még az előtt volt, hogy #metoo-botrányba keveredett volna a fia. Gőzöm sincs, hogy most mit keres itt, hogy mit akarhat. Egyáltalán hogy jutottam eszébe? Azt hittem, már rég elfelejtett.

– Üdvözlöm, Lora! – szólít meg szívélyesen, halvány mosolyt erőltetve magára. Látszik, hogy neki sincs túl sok kedve mosolyogni. Hol az a kemény, önbizalommal megáldott nő, akit a hotelben megismertem? Ezek a napok neki sem lehetnek éppen könnyűek. Napszemüvegét feje tetejére tolva ül le velem szemben, amikor hellyel kínálom. Ekkor látom, hogy hiába a smink, látszik, hogy ő is sírt ma. – Elnézést, hogy csak így hívatlanul magára törtem – kezdte, de aztán egy pillanatra elhallgatott, majd megkérdezte: – Nem tegeződhetnénk?

– Örömmel – reagálom. – Ez igazán megtisztelő.

– Köszönöm! Mint tudod, a fiam bajban van. Nem kis bajban. Ránk szállt a sajtó. Lecsaptak az ügyre a #metoo-kampány vezéralakjai. Innen nehéz szépíteni, de meg kell próbálnunk. A legjobb szakembereket fogadtam fel, hogy segítsék tisztázni a fiamat, és hogy kutassák fel Elenát, de ez is kevés lesz. Ma reggel elmentem Oliverhez, de finoman fogalmazva is melegebb éghajlatra küldött. Mentségére legyen mondva, hogy már reggel kilenckor hullarészeg volt. Ahogy hallgattam, rá kellett döbbennem, hogy beléd szeretett. Tényleg. Igazán beléd szeretett.

Szavai megdobogtatták a szívem. Jólestek, de halálra is rémisztettek.

– Nem hinném, hogy Oliver szerelmes lenne belém – próbálok ellenkezni zavaromban.

– Hidd el, ismerem a fiamat – mondja, majd néhány másodperc múltán folytatja: – Jake-kel is beszéltem. Meglepetésbulit szervez Zoénak. Erről már beszéltünk veletek is. Szóval, ez a bizonyos hawaii utazás holnap kezdődik. Szeretném, ha velük tartanál, már csak azért is, mert valahogy Olivert is feltesszük a gépre. Elképzelhető, bár biztosra nem vehetem, hogy ha együtt látnának benneteket, az talán javítana valamit ezen a nem túl fényes helyzeten. Mi a véleményed? Megtennéd ezt Oliverért?

– Kétlem, hogy én lennék a megoldás erre a problémára – reagálom, de igazából fogalmam sincs, mit is mondhatnék. – Azt hiszem, nagyon rosszkor csöppentem bele Oliver életébe.

– Szerintem meg a legjobbkor. Most rád van a legnagyobb szüksége. És neked is rá. Elég csak rátok nézni. El vagytok veszve egymás nélkül.

– Én inkább arra gondoltam, hogy hazautazom Magyarországra. Lehet, hogy ez inkább segítene megoldani a helyzetet.

– Bármit megteszek, amit csak kérsz, ha elmész Zoéékkal holnap Hawaiira, és ha adsz a fiamnak egy esélyt, hogy bebizonyítsa: ártatlan.

Nem mondtam igent, de nemet sem. Gondolkodási időt kértem.

Iszonyatosan jólesett, hogy eljött, úgy éreztem, hogy a világ talán mégsem dőlt romba teljesen körülöttem. De most még képtelen voltam igent mondani.

Este sokáig fent voltam, és csak töprengtem. Holnap láthatnám Olivert, és eljuthatnék Hawaiira. Ez így nagyon szépen hangzana, ha nem kísértene az Elena-ügy. Borzasztó volt együtt látni Elenával azokon a képeken! Ez az egész úgy, ahogy van, rettenetes!

Úgy feküdtem le, hogy elhatároztam, másnap kora reggel hívok egy taxit, és elmegyek. Vissza a hotelbe.

Zoé és Jake holnap elutaznak, semmi értelme tovább itt maradnom.

Oliver

Másnap reggel olyan ideges voltam, akár egy tinédzser az első bál előtt. Jake megígérte, hogy eljön értem, és elvisz magukhoz. Pontosabban Lorához. Jó korán felkeltem, és első lépésként megfogalmaztam és elküldtem egy közleményt Tomnak, az ügynökömnek azzal, hogy intézze el, hogy a létező összes felületre kikerüljön, és az összes tévé, rádió, újság, pletykalap tudjon róla. Eddig nem reagáltam Elena mocsokságaira, ideje volt lépnem.

Ez állt benne:

Soha nem zaklattam és soha nem erőszakoltam meg Elena Scottot és mást sem. Azt elismerem, hogy Kambodzsában viszonyom volt vele, a forgatás alatt találkozgattunk, és együtt töltöttünk több éjszakát, de a legőszintébben kijelentem: minden kölcsönös vonzalmon és beleegyezésen alapult. Szeretném tovább élni az életem, de ezentúl nem vagyok hajlandó eltűrni a nevemet, a családomat, a személyemet és a karrieremet besározó rágalmazásokat és a hazugságokat. A megfelelő jogi lépéseket haladéktalanul megteszem az ügyben. Oliver Jenkins

Már attól sokkal jobban éreztem magam, hogy ezt megírtam.

Tom egy percen belül hívott.

– Na végre, haver, hogy feltámadtál! Intézünk mindent. Tíz percen belül kint lesz a közlemény!

– Kiderítettétek már, kitől lehet terhes Elena? Kivel volt viszonya rajtam kívül? – kérdezem.

– Rajta vagyunk az ügyön.

– Eredményeknek már jobban örülnék – dörmögöm bosszúsan.

– Anyád is lendületben van, saját csapattal nyomoztat. Lehet, hogy időnként majd egyeztetünk velük, hátha a két csapat együtt többre megy.

– Legyen így. Kösz mindent, Tom! – hálálkodom, aztán leteszem a telefont.

Jake a sötétített ablakú Land Roverével érkezett, így könnyen el tudtam rejtőzni a riporterek elől a hátsó ülésen. El sem tudom mondani, mekkora megkönnyebbülés volt, hogy elhagyhattam a házamat. Eleve úgy készültem, hogy Jake-éktől indulunk is tovább Hawaiira, feltéve, ha rá tudjuk beszélni Lorát, hogy tartson velünk. Nélküle ugyanis nem megyek sehova!

Alig vártam, hogy megérkezzünk Jake birtokára. Végre láthatom Lorát!

Jake leparkolt a szokásos helyén a villa előtt, Zoé pedig kijött elénk. Aztán mondott valamit, amitől padlót fogtam.

– Lora elment – mondta egyszerűen és lényegre törően, mire éreztem, hogy megint pánikba esem. Mi az, hogy elment?

– Hogyhogy elment? Hová ment? – kérdezi értetlenül Jake is.

– Hagyott egy üzenetet, hogy hálásan köszöni az eddigi szíves vendéglátást, de visszamegy a hotelbe, nem akar tovább alkalmatlankodni. A személyzet szerint még kora hajnalban távozott – adja meg a választ Zoé.

– Ilyen nincs – mondom teljesen kiborulva. Érzem, hogy kezdek tisztára pánikba esni.

– Megmondom, mi lesz − fordul hozzám Jake. – Mivel te, ugye, nem mehetsz a hotelbe, hiszen ott táborozott le a fél világsajtó, szépen kiautózol Zoéval a reptérre, én pedig elmegyek Loráért.

– Mi van, ha nemet mond neked is, és nem hajlandó veled jönni? – sorolom az aggályaimat. – Nem lenne jobb, ha veled mennék? Szarok a sajtóra, szarok mindenkire! – borulok ki.

– Hadd próbáljam ezt most meg én, egyedül! Hidd el, megoldom! – próbál nyugtatni Jake. – A reptéren találkozunk! El fog jönni velünk – teszi hozzá, azzal visszaül az autójába és el is hajt.

Lora

Soha életemben nem beszéltem négyszemközt Jake Bartlett-tel. Most meg egyszer csak ott áll előttem. A semmiből felbukkanva. A hotelszobámban.

Gondterhelt, megviselt az arca. Határozottan meglátszanak rajta az elmúlt napok nyomai. Egyáltalán nem olyan, mint amilyennek a mozivászonról ismeri a világ, és amilyennek Disneylandben láttam. Nem kertel, azonnal a lényegre tér:

– Ártatlan. Efelől semmi kétségem. Ismerem Olivert. Ezer éve. Gyerekkorunk óta. A barátom. Kevés olyan korrekt és jó embert ismerek, mint ő. Sok mindent lehet rá mondani. Hogy nőcsábász, hogy nagyképű pöcs néha, de kurva nagy szíve van. Tűzbe menne azért, akit szeret. Tűzbe menne a kollégáiért, a családjáért és a barátaiért is. És tűzbe menne érted. Az egész hajsza ellene egy előre eltervezett, ügyesen kitalált kelepce. És hidd el, be fogja bizonyítani. Dolgozik rajta. Nincs jogom bármit kérni tőled, hisz alig ismerjük egymást, de most mégis azt kérem, gyere el velünk Hawaiira! Adnod kell neki egy esélyt, hogy elmondja a saját verzióját. Mert az éremnek mindig két oldala van. Tudom, hogy nagy kérés, de szeretném, ha megtennéd. És ő is szeretné. Tehát, mi a válaszod? Beülsz a kocsimba, és eljössz velünk Hawaiira?

Hirtelen egy szót sem tudok kinyögni. Jake Bartlett itt áll előttem. Még mindig alig fogom fel. Felkeresett, hogy menjek velük Hawaiira. Fogalmam sincs, mit válaszolhatnék. Ez az egész, ahogy elmondta, tényleg őszintének tűnt. És tudom, hogy az is volt. Semmire sem vágyom jobban, mint hogy láthassam Olivert, és tőle magától halljam, hogy ártatlan, hogy minden, amit állítanak róla, pusztán kitaláció.

Megszámlálhatatlanul sok üzenetet küldött, de nem olvastam el őket. Hogy miért? Fogalmam sincs. Talán azért, mert féltem, hogy azt írja, minden igaz. És nem akartam csalódni. Nem akartam kiszeretni belőle. Szerelmes akartam lenni belé.

Vagy talán azt vártam, hogy ő maga jöjjön el, bár tudtam, nem jöhet.

– Hidd el, ha tehette volna, ő maga jön. De most jobb, ha nem mutatkozik nyilvánosan – válaszolja meg a ki sem mondott kérdéseimet Jake. Mintha olvasna a gondolataimban. – Alig bírtam lebeszélni, hogy mindennek fittyet hányva idejöjjön érted. Ott van nálunk. A kocsimban kicsempésztem a birtokáról. Le akart menni hozzád a vendégházba, de te már nem voltál ott.

Oliver eljött hozzám? – kaptam fel a fejem.

Jake feszülten figyelt, és a válaszomat várta, de képtelen voltam reagálni.

– Gyere velünk! Hawaiin mindent tisztázhattok. Ott nyugodtan, médiafelhajtás nélkül megbeszélhetitek a dolgokat, és tiszta lappal újrakezdhetitek – veti be a végső érvet.

És én igent mondtam. Fogtam a bőröndömet, és beszálltam Jake mellé a kocsiba. Lehet, hogy hülyeséget csinálok, de még az is jobb, mintha ölbe tett kézzel várnék, és semmit se tennék. Látnom kell őt. Tőle kell hallanom az igazságot. Bármi is legyen az.

Már vagy tíz perce úton voltunk, amikor Jake ismét megszólalt.

– Kérhetek tőled még valamit? Tegnap délután hullarészegen találtam rá Oliverre a házában. Becipeltem a fürdőszobába, és ráengedtem a hideg zuhanyt, hogy magához térjen. Nem volt valami szívderítő látvány. Húsz percet ült a kövön, míg folyt rá a víz. A nappaliban, a kanapén hagyta a telefonját. Épp az egyik, neked írt üzenet volt megnyitva. Nem szép dolog, tudom, de beleolvastam, és aztán elolvastam még néhányat. Szerintem amíg kiérünk a reptérre, olvasd el ezeket az üzeneteket. Nagyon sokat jelentesz neki.

Elfogott a bűntudat. Oliver egyetlen üzenetét sem nyitottam meg azóta, hogy kitört a botrány. Pedig rengeteget írt. Igazából egyfolytában. Tudtam, hogy igaza van Jake-nek. És mivel messze volt még a reptér, előhúztam a telefonomat, és megtettem, amire Jake kért: elkezdtem olvasni. Egyik üzenetet a másik után. És padlót fogtam. Oliver üzenetei szíven ütöttek. A lelkem legmélyébe hatoltak. Szinte percenként írt nekem az elmúlt két napban. Ez azt jelenti, hogy gondolt rám. Folyton csak rám gondolt.

Ahogyan én is őrá.

Oliver

Ez az egész szemenszedett hazugság! Kérlek, higgy nekem!

Oliver

Hullarészeg vagyok, és csak rád gondolok. Hiányzol.

Oliver

Nem az fáj a legjobban, hogy megvádoltak, hanem az, hogy elveszítettelek.

Oliver

Be fogom bizonyítani, hogy ártatlan vagyok. Hogy nem csináltam semmit!

Oliver

Soha életemben nem lennék képes ilyesmire! Hogy jutott egyáltalán eszükbe?!

Oliver

Vissza akarlak kapni!

Oliver

Kérlek, beszélj velem! Vedd fel a telefont!

Oliver

Szükségem van rád!

Oliver

Hiányzol! Elmondhatatlanul hiányzol.

Oliver

Azt hiszem, beléd szerettem. Végérvényesen beléd szerettem. És tudom, hogy ezt már nem lesz alkalmam soha elmondani neked. Igazából én se állnék szóba magammal. Szóval még hibáztatni sem hibáztatlak.

Oliver

Ha ez számít valamit: szeretlek!

Tényleg azt írta nekem Oliver Jenkins, hogy szeret? – szökött egyszeriben könny a szemembe. Jake diszkréten csak a vezetésre koncentrált. Türelmesen megvárta, hogy végigolvassam az üzeneteket. Egy idő után nem bírtam tovább, muszáj volt megszólalnom:

– Ha ártatlan, miért művelték ezt vele? Hogy tehet ilyet bárki is valakivel? Hogy volt képes Elena ilyesmire?

– Nem tudjuk, de ki fogjuk deríteni. És azt is, hogy ki tette. Szerintünk ugyanis nem Elena mozgatja a szálakat. Azt tudtad, hogy közvetlenül a botrányos interjú előtt Elena egy titkosított üzenetben előre elnézést kért Olivertől azért, amit tenni fog, és leírta, hogy a férje kényszeríti erre?

– Ez volt Elena férjének a bosszúja azért, mert a felesége megcsalta? – találgatok.

– Én személy szerint még ezt sem hiszem. Szerintem Elena férje mögött is áll valaki. Ugyanis Elena terhes. Nem Olivertől, és nem is a férjétől – pillant rám sokat sejtetően.

Elena terhes? Fogalmam sincs, mit gondoljak. Meg arról sem, hogy kinek higgyek. A szívem hisz Olivernek, nagyon is hisz neki. De ez az egész akkor is egy kész rémálom.

Ahogy közeledtünk a reptérhez, úgy lettem egyre idegesebb. Vajon milyen lesz viszontlátni? Hogy fogad majd?

Már csak pár perc, és megérkezünk. És újra láthatom. A szívem a torkomban dobog.

Oliver

Életemben nem voltam még ilyen ideges. Még azon az Oscar-díj-átadón sem, amikor elnyertem a legjobb férfi főszereplőnek járó szobrot. Ott ültem a reptéren, Zoé mellett a kocsiban. Mellettünk Jake magángépe várt ránk. A többiek korábban elmentek egy másik járattal. Jake mindenre gondolt. Egyrészt így elrendezte, nehogy Zoé előre tudja, hogy a meglepetésbuli nem csak abból áll, hogy mi négyen odautazunk, de gondolt arra is, hogy Lora kellemetlenül érezhetné magát annyi ismert filmes nagy fejes között. Feltéve, ha egyáltalán eljön.

Elhatároztam: addig ki sem szállok a kocsiból, amíg meg nem látom. Nélküle nem megyek sehová. Ha Jake-nek nem sikerül elhoznia, nem érdekel senki és semmi, elmegyek érte én.

Már messziről kiszúrtam Jake fekete Land Roverét, ahogy rákanyarodik a magángéphez vezető útra. A sötétített ablakok miatt nem láttam semmit. Fogalmam sem volt, hogy bent ül-e Lora, vagy sem. A szívem majd kiugrott a helyéről. Gőzöm sincs, hogy vajon az, hogy Jake nem hívott fel, jót jelent-e, vagy sem.

Istenem, add, hogy ott legyen! Hogy ott üljön a kocsiban!

Aztán Jake leparkolt mellénk.

– Nyugi, biztos, hogy eljött – nyugtat Zoé.

Úgy érzem magam, akár egy elárvult kisiskolás, akit az iskolában felejtettek. És ekkor kiszállt Jake, és elindult felénk. Kiszálltunk mi is. Jake arcáról nem lehetett leolvasni semmit. Csak akkor nyugodtam meg, amikor odasétált az anyósüléshez, és kinyitotta Lorának az ajtót. A szívem őrült tempóban vert. Fogalmam sem volt, hogy mennyire haragszik rám, hogy mennyire gyűlöl, hogy azért van-e csak itt, hogy megmondja, vége, vagy pedig hajlandó adni nekem egy esélyt.

Zoé és Jake diszkréten magunkra hagytak minket, előrementek a géphez.

Néhány pillanatig csak néztük egymást, aztán képtelen voltam visszafogni magam, oda kellett mennem, és át kellett ölelnem. Nem érdekelt, hányan kukkolnak minket teleobjektíveken keresztül a távolból, átöleltem a derekát, és azonnal megcsókoltam. A csókja ugyanolyan finom volt, mint mindig. Édes mámor.

– Csakhogy itt vagy! – mormolom a szájába. – Mondd, hogy nem hitted el! Mondd, hogy nem hittél el semmit az egészből! – kérlelem. – Sosem tudnék olyasmit tenni, mint amivel vádolnak.

– Igazából sosem akartam elhinni – súgja oda, miközben könnycseppek csurognak végig az arcán.

– Soha többé ne hagyj el! – kérlelem még mindig, miközben a kezemmel letörlöm a könnyeit. – A poklok poklát jártam meg.

– Ha ez megnyugtat, én is – mosolyodik el, de közben még mindig könnyben ázik az arca.

Csak álltunk, és hosszú percekig öleltük egymást. El sem hiszem, hogy visszakaptam!

– Tényleg azt akarod, hogy veletek menjek? – szólal meg Lora egyszer csak újra.

– Mindennél jobban. Ha te nem jössz, én sem megyek.

– Mielőtt felszállnánk, egyetlenegy dologra válaszolj, kérlek! Aznap délután is együtt voltatok Elenával, amikor velem töltötted az éjszakát? – kérdezi.

– Bármire megesküszöm, hogy Kambodzsában voltunk utoljára együtt Elenával. Azóta, hogy visszajöttünk a forgatásról Los Angelesbe, nem volt kapcsolatom vele. Úgy értem, testi kapcsolatom. Aznap, mielőtt elindultam volna érted, felhívott és közölte, hogy feltétlenül beszélnünk kell, méghozzá személyesen. Elmentem hozzá, mert nagyon furán viselkedett már napok óta, és nem értettem, miért. Meztelenül fogadott. Jake megmutatta a fotókat, amelyeket valaki becsempészett a hotelszobádba. Azok egy része akkor készült. Abban az öt percben, amit akkor Elena lakásán töltöttem. Életemben először jártam ott. Még csak nem is csókolóztam vele. Az egész színjáték csak arra volt jó, hogy tőrbe csaljanak, és titokban kompromittáló képeket készítsenek rólunk. Miután Elena meztelenül a nyakamba borult, azt már nem fotózták le, hogy azonnal kibújtam az öleléséből. A garázsba mentem, és amint Elena kinyitotta a garázsajtót, eljöttem onnan. És persze nem mondott semmi lényegeset. Nem volt semmi értelme, hogy odamentem. Bár így, utólag már látom az értelmét. Fotókat akartak készíteni. Szuper jól kiterveltek mindent.

– Jake azt mondta, hogy ma délelőtt el akartál jönni hozzám.

– Már abban a pillanatban elmentem volna hozzád, pontosabban érted, ahogy kipattant a botrány, de nem tehettem. Az ügyvédem és az ügynököm megtiltotta, hogy elhagyjam a házam. Vártak, vadásztak rám. Letáboroztak a házam előtt a riporterek és a fotósok.

– Ahogy a hotel előtt is – jegyzi meg Lora. – Még a teraszra sem mehettem ki, mert azt is figyelték.

– Egyetlen üzenetemre sem válaszoltál, és hiába hívtalak, nem vetted fel. Fel kellett volna venned! Mindennél jobban szükségem lett volna rád! – vetem a szemére.

– Hidd el, nekem sem volt könnyű. Fogalmam sem volt, mit gondoljak. Kinek higgyek – szabadkozik.

– Együtt talán sokkal könnyebb lett volna – lehelem, és újra magamhoz ölelem. – Soha többé ne csinálj ilyet! – kérem.

Lora

Leírhatatlan érzés volt újra látni Olivert. Mintha újjászülettem volna. Mintha hirtelen fény gyúlt volna egy sötét, végeláthatatlan alagút végén, ahonnan eddig nem látszott a kiút. Odajött, megölelt és megcsókolt. És ekkor, ha csak pillanatokra is, de elfeledkeztem mindenről: a botrányról, az Elenával készült, szemérmetlen képekről, a fájdalomról, az összes kétségről és szenvedésről. Hosszú percekig álltunk a kifutópályán, a kocsik mellett. Kéz a kézben. Megszűnt az idő, a hely és a világ körülöttünk. Csak mi voltunk ketten.

Elmondhatatlanul jó érzés újra a karjaiban lenni. Amikor a szemébe néztem, csepp kétségem sem maradt az ártatlansága felől.

– Tudom, hogy te kérted meg Zoét, hogy vigyen el a hotelből, és költöztessen magukhoz néhány napra – vetem fel. A hangom még mindig erőtlen. Arcom csupa könny. Alig hiszem el, hogy itt áll előttem. Zoé utólag mondta el ezt nekem. Tegnap délután, amikor együtt sétáltunk a parton, miután Oliver anyja elment.

– Eredetileg azt kértem tőle, hogy hozzon el hozzám, de tudtuk mindketten, hogy oda úgysem jöttél volna el – vallja be. – Biztonságban szerettelek volna tudni. A hotelben egy perc nyugtod se lett volna.

– Köszönöm a gondoskodást – mosolyodom el.

– Azzal köszönd meg, hogy most eljössz velem Hawaiira! – húzza ő is kisfiús mosolyra a száját. – Gyere, menjünk, Zoé és Jake várnak ránk – emlékeztet.

És én vele mentem.

Húsz perccel később már Zoé és Jake full extrás, minden képzeletet felülmúló magángépén ültünk, és felszálláshoz készülődtünk. Csupán négyen voltunk utasok a fedélzeten. Miénk volt az egész repülő. Ki hitte volna, hogy egyszer Zoe Hart és Jake Bartlett magánrepülőgépével utazhatok? Ki hitte volna két nappal ezelőtt, hogy most itt leszek?

Már kint, a vörös bársonyszőnyeggel borított lépcsőn is úgy éreztem, hogy a fellegekben járok, de aztán, amikor megpillantottam a gép belsejét, leesett az állam. Visszafogott, de mégis gyönyörű dizájn, makulátlanul tiszta folyosó vezetett hátra, a pilótafülkétől a szalonba. Minden csupa luxus. Hatalmas, öblös, hófehér, díszpárnákkal feldobott, süppedős bőrfotelek és kanapék vártak ránk, LCD-kijelzős tévék voltak a kabin falán, mindegyiken ugyanazt lehetett látni: egy világtérképet, rajta a pontos hely, ahol a repülőgép éppen tartózkodik. Mosolygós stewardessek lesték minden kívánságunkat. A komódokon vázák, bennük meseszép virágcsokrok, otthonos hangulatot sugárzó díszek, sakktábla üvegfigurákkal, a polcokon olvasnivaló: könyvek, magazinok. A kabin másik részén egy elegáns étkezőasztal állt, körülötte menő bársonyszékek. Méregdrága, minőségi, palackozott borok kikészítve, pezsgő behűtve, ínycsiklandó gyümölcsöstál. A fedélzeten még egy külön hálószoba is van, mintha csak nem is repülőgépen, hanem egy elképesztően elegáns hotelben lennék. Tehát így élnek a sztárok és a szupergazdagok. Még soha életemben nem utaztam magángéppel. Még csak álmodni sem mertem róla, hogy ilyen velem megtörténhet.

Oliver mellettem ült, és nem engedte el a kezem. Zoé és Jake néhány üléssel előrébb kuckóztak be. Azt mondták, mivel sok megbeszélnivalónk van, békén hagynak egy időre minket.

– Mi lesz most? Mit fogunk csinálni Hawaiin? – kérdezem Olivertől, amikor magunkra maradtunk.

– Hawaiin nem lesznek lesifotósok. Egy kicsit talán szabadabban mozoghatunk. Jake kibérelt egy parti villát. Autóval bejárhatjuk a szigetet. Kirándulhatunk. Megünnepelhetjük, hogy Zoé és Jake kisbabát várnak. És elfelejthetjük egy kis időre a világot.

– Mi lesz, ha bíróságra kell menned az Elena-ügy miatt?

– Ha kapok is idézést, biztosan nem ezen a héten. És ahhoz még nekünk is lesz néhány szavunk. A jogi lépéseket mi is megtesszük. Az ügyvédem is azt mondta, Hawaii jó ötlet. Nem hagyom el az országot, de mégis olyan helyen leszek, ahol talán nem fognak egyfolytában háborgatni minket. Ők közben nyomoznak, esténként én is azt fogom tenni.

– Úton a reptérre elolvastam az üzeneteidet – vallom be.

– Na végre! – mosolyodik el, megvillantva gyönyörű, hófehér fogsorát. Istenem, de hiányzott a mosolya! – Már éppen ideje volt.

– Biztosan sokat ihattál, mert voltak köztük egészen zavarba ejtőek is – jegyzem meg halkan.

– Arra gondolsz, amikor azt írtam: szeretlek? – sandít rám a lényegre tapintva. Csak bólintani van erőm. Vár néhány pillanatot, majd közelebb hajol, és a fülembe suttogja: – Amikor ezt írtam, színjózan voltam, és azért írtam, mert ez az igazság – majd ismét a szemembe nézve hozzáteszi: – Azt hiszem, végérvényesen beléd szerettem.

Hogyan képes ez a pasi a szavaival ennyire lázba hozni?

– Pedig még alig ismersz – figyelmeztetem.

– És látod, ennyi is elég volt ahhoz, hogy elcsavard a fejem.

– Bárcsak hinni tudnék neked! – húzódik mosolyra a szám. Úgy teszek, mintha nem venném komolyan, amit mond.

– Be fogom bizonyítani, hogy így van, és azt is, hogy ártatlan vagyok. Soha nem erőszakoltam meg Elenát, soha nem erőszakoltam meg senkit. Ezt még kimondani is szörnyű – rázza meg a fejét. Egy kissé elhúzódik. Kinéz az ablakon. Nyilván, hogy ne lássam, mennyire zaklatott. Mély levegőt vesz, és lassan, nagyon lassan fújja ki. Láthatóan nagyon kellemetlenül érinti ez a téma.