Morgannek

Felejtsd el a biztonságot.

Éld meg, amit félsz megélni.

(Rúmi)

Első rész

1.

Az állatok haldokolnak. Nemsokára teljesen egyedül leszünk.

A férjem egyszer viharmadarak kolóniájára bukkant a zabolátlan Atlanti-óceán köves partvidékén. Amikor elvitt hozzájuk, még nem tudtam, hogy fajuk utolsó túlélői közé tartoznak. Annyit tudtam csupán, hogy milyen szenvedélyesek éjszaka a barlangjukban, és milyen merészen szelik a levegőt a holdfényes víz fölött. Velük maradtunk éjszakára, és ebben a néhány sötét órában úgy tehettünk, mintha olyanok lennénk, mint ők: vadak és szabadok.

Akkor, amikor az állatok valóban eltűnőben voltak – nem csupán a távoli jövő sötét jóslataiban, hanem a szemünk előtt zajló tömeges kihalásban –, követtem egy madarat az óceánon át. Talán azt hittem, elvisz oda, ahová mindannyian menekültek, az összes lény, amelyekről azt gondoltuk, mi végeztünk velük. Talán abban bíztam, felfedezem, milyen kegyetlen dolog hajt, hogy örökké elhagyjak mindent és mindenkit. Vagy talán csak reménykedtem, hogy a madár utolsó vándorlása elvezet valahová, valahová – ahová tartozom.

Egykor a madarak hozták világra lényem szenvedélyes részét.

GRÖNLAND

KÖLTÉSI IDÉNY

Csak a szerencsének köszönhetem, hogy látom megtörténni. Verdeső szárnya a hajszálvékony drótot csapkodja, miközben a kosár gyengéden ráborul.

Felülök.

Először mintha észre sem venné. De mégis tudja, hogy már nem szabad. Az őt körülvevő világ egy kicsit – vagy nagyon – más lett.

Lassan, habozva lépek közelebb, nem akarom megriasztani. Az üvöltő szél arcomba és orromba mar. Fajtársai beborítják a jeges sziklákat, a fejünk fölött köröznek, de gyorsan kitérnek az utamból. Bakancsom alatt megreped a jég, és látom, ahogy felborzolja a tollait, az első, tétovázó szárnycsapást, a „most kiszabadulok!” pillanatát. A párjával együtt épített fészke kezdetleges, nem több, mint egy halom fű és ág a kövek közötti hasadékban. Nincs rá szüksége – fiókái már maguk buknak a víz alá az élelemért –, mégis visszatér ide, mint az összes anya, aki képtelen elereszteni a múltat. Visszatartom a lélegzetem, miközben óvatosan felemelem a kosarat. Csak egyszer csap a szárnyaival, a hirtelen kitörő ellenszegülésnek hideg kezem vet véget, ahogy tenyerembe veszem.

Gyorsnak kell lennem. A begyakorlott mozdulatoknak köszönhetően az vagyok, sebesen húzom fel lábára a pántot egészen a tollazat alá. A válaszként kiadott hangot túl jól ismerem: majdnem minden éjszaka ezt hallom álmaimban.

– Sajnálom, mindjárt megvagyunk, mindjárt megvagyunk.

Remegek, de nem hagyom abba; most már megérintetted, megbillogoztad, ráerőszakoltad emberi lényedet. Milyen gyűlöletes!

A műanyag szorosan fut körbe a lábán, rögzíti a jeladót. Az aprócska készülék felvillan, jelzi, hogy megfelelően működik. Épp elengedném, amikor megmerevedik a kezemben, és csak heves szívdobogását érzem a tenyeremben.

Tap, tap, tap. Annyira sebes, annyira törékeny.

Csőre vöröse olyan, mintha vérbe mártotta volna, erősnek, ádáznak tűnik. Visszarakom a fészkébe, és a ketreccel a kezemben hátraoldalazok. Azt akarom, hogy a szabadságba robbanjon, a düh hajtsa a szárnyait. Így is tesz, szárnyalása dicsőséges. Vörös lábak és vörös csőr, fekete tollsapka. Farka ikerpengékből áll, szárnya vonala éles és elegáns.

Figyelem, ahogy a levegőben köröz, és próbálja megérteni teste új részét. A jeladó nem hátráltatja, akkora csak, mint a kisujjam körme, és pihekönnyű, de nincs a kedvére. Hirtelen ádázul vijjogva lecsap rám. Izgatottan elvigyorodom, miközben arcomat védve lehajolok, de nem csap le újra. Visszatér a fészkébe, és elhelyezkedik, mintha még mindig a tojásait kellene védenie. Az elmúlt öt perc meg sem történt számára.

Hat napja vagyok itt teljesen egyedül. A sátramat a tengerbe fújta tegnap éjjel a viharos szél, miközben az eső könyörtelenül záporozott. Több mint tucatnyi alkalommal csípték meg a fejemet és kezemet az égbolt legvédelmezőbb lényeinek tartott madarak, de eközben három sarki csérre sikerült felhelyeznem jeladót. Ereimet só tölti meg.

Megállok a domb tetején, még egyszer körülnézek, miközben a szél elcsendesedik egy pillanatra. A körülöttem elterülő vakító jégmezőt a fekete-fehér óceán és a távoli szürke horizont övezi. Még most is égszínkék jégdarabok lebegnek a vízen, hiába járunk a nyár közepén. Az eget és a földet többtucatnyi sarki csér tölti be – talán az utolsók az egész világon. Ha képes lennék bárhol megmaradni, akkor ezt a helyet választanám. De a madarak nem maradnak itt, így én sem.

Bérelt autómat áldott meleg járja át a teljes erővel működő fűtésnek köszönhetően. A ventilátor elé tartom átfagyott kezemet, bőrömbe tűszúrásokkal tér vissza az élet. Az utasülésen egy halom papír fekszik, ügyetlen kézzel túrom át őket egy nevet keresve. Ennis Malone. A Saghani kapitánya. Hét hajó hét kapitányával tettem már próbát, és azt hiszem, lényem kitartóan tébolyult része már akkor azt szerette volna, hogy kudarcot valljak velük, amikor megláttam ennek a hajónak a nevét. Saghani: holló inuit nyelven.

Gyorsan átfutom az összeszedett információkat. Malone 49 évvel ezelőtt született Alaszkában. Felesége neve Saoirse, két fiatal gyerekük van. Hajója egyike az utolsóknak, amelyek legális heringhalászati engedéllyel rendelkeznek, és héttagú legénysége van. A kikötői nyilvántartás szerint a Saghani Tasiilaq kikötőjében horgonyoz a következő két napon.

Beütöm Tasiilaqot a GPS-be, és óvatosan elindulok a fagyos úton. A városka egy egész napnyi távolságra van. Elhagyom az északi sarkkört, és dél felé hajtok, miközben azon töprengek, hogyan győzzem meg a kapitányt. Eddig mindegyik elhajtott. Nem tűrnek meg képzetlen idegeneket a fedélzetükön, ahogy rutinjuk és útvonalaik felborítása sincs ínyükre – mint megtudtam, a tengerészek igencsak babonás népek. A szokások rabjai, főleg manapság, amikor egész életmódjukat a megszűnés fenyegeti. Miközben kitartóan irtottuk a föld és a levegő lényeit, a halászok szinte a kihalásig halászták a tengereket.

Végigfut a hideg a hátamon a gondolattól, hogy az óceánokat elpusztító, könyörtelen emberekkel teli hajó fedélzetére kell szállnom, de kifogytam a lehetőségekből és az időből.

Egy ezernyi fehér folttal borított zöld mező terül el a jobboldalamon. Első pillantásra gyapotszálaknak tűnnek, de csak az autó sebessége miatt mosódik el a látvány: valójában elefántcsontszínű vadvirágok. Baloldalt a sötét tenger csapódik a partnak. Egy másik világ. Akár el is feledkezhetnék a küldetésemről, megpróbálhatnám elnyomni a késztetést. Gondozhatnám a kertemet, miközben hosszú sétákat teszek, és figyelem a lassan eltűnő madarakat. A gondolatok egymást kergetik a fejemben. Az édes érzés megsavanyodna, és nemsokára még egy ilyen tágas égbolt is ketrecnek tűnne. Nem maradhatok: még ha képes is lennék rá, Niall soha nem bocsátaná meg nekem.

Kiveszek egy olcsó hotelszobát, és az ágyra dobom a csomagomat. A padlót ocsmánysárga szőnyeg borítja, de rálátok a domb lábát nyaldosó fjordra. A vízen túl hóerekkel átszőtt szürke hegyek magasodnak. Kevesebb a hó, mint valaha. A világ melegebb lett. Miközben a laptopom bekapcsol, megmosom sós arcomat és megsikálom lepedékes fogaimat. A zuhany hívogat, de előbb naplóznom kell a tevékenységemet. Feljegyzem a három csér jeladóval való megjelölését, majd lélegzet-visszafojtva elindítom a nyomkövető programot. A villogó vörös fények láttán elönti testemet a megkönnyebbülés. Fogalmam se volt róla, hogy sikerül-e, de most itt vannak előttem, három apró madár, amely délre repül a tél közeledtével, és ha minden jól megy, engem is magukkal visznek.

Miután a zuhany alatt alaposan lesikáltam magam, meleg ruhát húzok, majd a hátizsákomba dobok néhány papírt, és kifelé menet megkérdezem a fiatal recepcióstól, hogy hol találom a város legjobb kocsmáját. A lány rám pillant, valószínűleg megpróbálja belőni, milyen korcsoportnak megfelelő szórakozási formát ajánljon, majd végül a kikötőben lévő bár mellett dönt.

– Megnézheti még a Klubbent is, de az valószínűleg túl… pörgős lenne önnek – teszi hozzá kis kacajjal.

Ősöregnek érzem magam, miközben visszamosolygok rá.

Öröm átsétálni a dimbes-dombos Tasiilaqon. Az egyenetlen talajon színes házak sorakoznak egymás mellett, vörös, kék és sárga színük éles kontrasztot képez a rideg tájjal. Mintha csak a dombokat borító vidám játékházak lennének; minden olyan aprónak tűnik itt a rendületlenül magasodó hegyek tekintete alatt. Az ég az ég, és mégis, itt mintha több lenne. Nagyobb. Leülök, és a fjordban lebegő jéghegyeket figyelem egy ideig, miközben képtelen vagyok kiverni a fejemből a sarki csért és hevesen dobogó szívét a tenyeremben. Még mindig érzem a tap, tap, tap dobolását, és amikor a mellkasomhoz nyomom a kezem, mintha összehangolódna a szívverésünk. A lefagyni készülő orromat azonban már nem érzem, így felkelek, és a bár felé veszem az irányt. Bármibe le merném fogadni (nem mintha túl sok holmim lenne), hogy ha egy halászhajó kiköt valahol, akkor a legénység minden egyes ébren töltött percét a kocsmában tölti.

A nap még mindig fényesen világít, hiába jár már későre – nem is fog lemenni így a nyár közepén. A bár előtt kikötött,  szundikáló kutyák mellett idős férfi támasztja a falat. Helyi lehet, abból kiindulva, hogy még egy dzseki sincs rajta a pólója felett. Már attól is átjár a hideg, ha ránézek. Ahogy közelebb érek, megakad valamin a szemem a földön, és lehajolok, hogy felvegyem a pénztárcát.

– Az öné?

A hangom felébreszt pár kutyát, akik kifürkészhetetlen pillantásokat vetnek rám. A férfi ugyanígy tesz, és ráébredek, hogy messze nem annyira öreg, mint először gondoltam, ellenben nagyon részeg.

– Uteqqissinnaaviuk?

– Ööö… Elnézést. Csak… – Újra felemelem a tárcát.

Amikor megpillantja, megdöbbentően meleg mosoly ül ki az arcára.

– Tehát angol?

Biccentek.

Elveszi a tárcát, és a zsebébe dugja.

– Köszönöm, aranyom. – Amerikai, a hangja távoli, mély morajlásnak hangzik.

– Ne hívjon aranyomnak – válaszolom indulat nélkül, miközben lopva szemügyre veszem. Az őszülő haj alatt és a fekete szakáll mögött valószínűleg egy negyvenes évei vége felé járó férfi található, nem pedig hatvanas, mint azt első pillantásra tippeltem. Fakó szemét ráncok övezik. Magas, testtartása pedig hajlott, mintha egész életében arra törekedett volna, hogy ne tűnjön túl magasnak.

Nagy. Nagy láb, nagy kéz, váll, mellkas, orr és has.

Enyhén imbolyog.

– Segítsek valamiben?

Újra elmosolyodik. Kinyitja előttem az ajtót, majd becsukja mögöttem, miután beléptem.

A szűk előtérben kibújok a kabátomból, leveszem a sálamat, sapkámat, kesztyűmet, és felakasztom őket, hogy távozásra készen várjanak. Ezeken a havas vidékeken igazi rituálé a meleg ruhák levétele. A nyüzsgő bárhelyiségben egy nő zongorázik, középen a kandallóban vidáman pattog a tűz. A magas mennyezetet tartó fagerendák alatti asztaloknál, valamint a szófákon férfiak és nők vegyülnek, néhány fiatal fiú a sarokban biliárdozik. A hely modernebb, mint a kétségkívül elbűvölő grönlandi kocsmák, amelyekhez eddig szerencsém volt. Kérek egy pohár vörösbort, majd az ablak mellett álló magas bárszékekhez lépek. Innen láthatom a fjordot, ami megkönnyíti a bentlétet. Nem viselem jól a zárt tereket.

Végigfürkészem a vendégeket, a Saghani legénységének lehetséges tagjai után kutatok. Senki sem tűnik ki – az egyetlen megfelelő méretű csoport Trivial Pursuitot játszó és barna sört ivó férfiakból és nőkből áll.

Épp csak belekortyolok túlárazott boromba, amikor újra megpillantom kint a férfit. A víz mellett áll; a szél borzolja szakállát, fújja csupasz karját. Érdeklődve figyelem, ő pedig hirtelen egyenesen a fjordba sétál, és eltűnik a víz felszíne alatt.

Majdnem magamra öntöm a bort, ahogy leugrom a bárszékről. Nem jön föl a felszínre. Most nem, majd most, vagy most. Istenem – tényleg nem bukkan fel újra. Kiáltásra nyitom a szám, majd hangtalanul becsukom – helyette futni kezdek. Ki az ajtón, le a víz partjára vezető jeges falépcsőkön, amelyekről majdnem egyenesen a hideg, agyagos partra bucskázom. Valahol a közelben egy kutya ugat rémülten.

Mennyi idő alatt fagy valaki halálra? Nem sok kell hozzá ilyen hideg vízben. És még mindig nem jött a felszínre.

Bevetem magam a fjordba, és…

Ó.

A jéghideg víz a pórusaimon keresztül szívja ki a lelkemet.

Ismerős az ádáz hideg. Egy pillanatra megragad, és egy cellába visz magával, abba a festett kőcellába, amelyet szerelmemként ismerek, hiszen négy évet töltöttem benne, és mivel a hideg visszarepít, azzal töltöm az értékes másodperceket, hogy a halálomat kívánom, legyen végre vége, képtelen vagyok tovább várni, lényem minden egyes részének annyi…

A tüdőmbe maró fájdalom rángat vissza a valóságba. Mozgás, parancsolok magamra. Mindig is bírtam a hideget, naponta kétszer úsztam a hideg vízben, de ez már annyira régen volt, hogy elfelejtettem, elpuhultam. Az alattam lévő nagy test felé lököm magam. A férfi csukott szemmel és teljesen mozdulatlanul ül a fjord alján.

Lassan átfogom a hónalja alatt. Elrúgom magam a talajról, és magammal rántom a felszín felé. Megmozdul, nagy levegőt vesz, és a part felé törtet velem, mintha ő mentett volna meg engem, nem pedig én őt. Mégis hogyan lehetséges ez?

– Mi a francot művel? – lihegi.

Először képtelen vagyok megszólalni, jeges fájdalom tölti be mindenemet.

– Fuldoklott!

– Csak beugrottam, hogy kijózanodjak!

– Hogy mi? Dehogyis, maga… – Feljebb húzom magam a parton, lassan helyrezökken a valóság. A fogaim annyira vacognak, hogy valószínűleg teljesen őrültnek tűnök, amikor nevetni kezdek. – Azt hittem, hogy segítségre van szüksége.

Képtelen vagyok felidézni az idáig vezető döntéseket. Mennyi ideig vártam, mielőtt futni kezdtem volna? Mennyi ideig volt a víz alatt?

– Ma már másodszor – feleli. – Elnézést. Meg kellene melegednie, aranyom.

A bár vendégei zavarodottan figyelik az erkélyről az eseményeket. Ez aztán megalázó. Újra elnevetem magam, de inkább zihálásnak hangzik.

– Minden rendben, főnök? – kiabálja valaki ausztrál akcentussal.

– Persze – feleli a férfi. – Csak egy kis félreértés volt.

Felsegít a földről. A hideg belém vackolja magát, és – istenem, ez a fájdalom. Éreztem már ilyen hideget korábban is, de az nagyon régen volt. Ő hogyan bírhatja ilyen jól?

– Hol szállt meg?

– Olyan sokáig volt a víz alatt.

– Jó tüdőm van.

Felkapaszkodom a parton.

– Megyek, megmelegszem.

– Szüksége van…?

– Nem.

– Hé!

Megfordulok és hátrapillantok.

A férfi keze és ajka kék, de a jelek szerint nem zavarja különösebben. Egymás szemébe nézünk.

– Köszi a mentést!

Tisztelgek neki.

– Bármikor.

Hiába tusolok a lehető legforróbb vízzel, még mindig vacogok. A bőröm vörös, leforrázott, de egyáltalán nem érzem. A jobb lábamon lévő két ujj bizsergése jelzi a meleget, ami furcsa, miután ezt a két lábujjat már több éve levágták. Gyakran érzem ezeket a fantomujjakat, és most sokkal inkább nyugtalanít, hogy elmém milyen könnyen visszarepített a cellába. Megriaszt, hogy mennyivel egyszerűbbnek tűnt a vízbe ugrani ahelyett, hogy segítséget kértem volna.

A fuldoklóösztön.

Miután az összes létező ruhadarabot magamra húztam, tollat és papírt keresek, leülök a csálén álló asztal mellé, és ügyetlen levelet írok a férjemnek.

Nos, megtörtént. Nincs visszaút, annyira lejárattam magam. Egy egész falu volt a szemtanúja, ahogy egy furcsa külföldi nő beugrik a jeges fjordba, hogy valami megmagyarázhatatlan okból zaklatni kezdjen egy férfit, aki a saját dolgával volt elfoglalva. De legalább jó sztori lesz.

Eszedbe se jusson, hogy ezt újabb ürügyként használd fel arra, hogy hazahívjál!

Ma reggel megjelöltem a harmadik madaramat is, és elhagytam a fészkelőhelyüket. Elvesztettem a sátramat, és majdnem elvesztettem a józan eszemet is. De a jeladók működnek, és sikerült találnom egy megfelelő méretű hajóval rendelkező embert az utazáshoz, így Tasiilaqban maradok addig, amíg nem sikerül meggyőznöm. Nem vagyok benne biztos, hogy lesz még egy esélyem, és nem tudom, hogyan tereljem a dolgokat a számomra megfelelő mederbe. Soha senki sem csinálja azt, amit szeretnék. Ezen a helyen rádöbbensz a saját tehetetlenségedre. Sosem volt hatalmam feletted, semmi hatalmam sincs a madarak felett, és még kevesebb a saját lábaim felett.

Bárcsak itt lennél. Te képes vagy meggyőzni bárkit bármiről.

Abbahagyom az írást, és a dülöngélő szavakra pillantok. Olyan ostobának tűnnek ott a papíron. Tizenkét év után valahogy rosszabbul fejezem ki az érzéseimet, és ennek nem így kellene lennie – azzal nem, akit a legjobban szeretek a világon.

A víz annyira hideg volt, Niall. Azt hittem, végez velem. Egy pillanatig akartam is.

Hogyan jutottunk el ide?

Hiányzol. Ebben vagyok igazán biztos. Holnap újra írok.

F x

Borítékba csúsztatom a levelet, megcímzem, majd beteszem az összes többi mellé, amit még nem küldtem el. Lassan újra érzem a végtagjaimat, az ereimben lüktető, kapkodó szívdobogás pedig félúton jár az izgalom és a kétségbeesés között. Bárcsak lenne szó erre az érzésre. Olyan jól ismerem, talán nekem kellene elnevezni.

Akárhogy is, még korán van, és dolgom van.

Nem vagyok biztos benne, hogy mikor álmodtam először az útról, vagy hogy mikor vált olyan mélyen a lényem részévé, mint a levegővétel ösztöne. Hosszú ideje már, vagy legalábbis annak tűnik. Először lehetetlen, ostoba képzelgésnek tűnt: helyet szerezni egy halászhajón, és rávenni a kapitányát, hogy vigyen olyan messze délre, amennyire csak lehetséges; követni egy madár vándorlását, a leghosszabb természetes vándorlást megtevő élőlényét. Ám az akarat nagy hatalommal bír, az enyémet pedig már nevezték rettenetesnek is.

2.

Franny Stone néven születtem. Ír anyám egy ausztrál városkában hozott világra, ahol pénz nélkül magára hagyták. Egy kórház sem volt a közelben, és majdnem belehalt a szülésbe. Ám valódi túlélő volt. Nem tudom, honnan szerzett végül pénzt, de nem sokkal ezután visszatértünk Galwaybe, Írországba, és életem első évtizedét egy faházban töltöttem a tenger partján, sebes gyerekpulzusom pedig összehangolódott az apály és dagály hullámainak susogásával. Azt hittem, azért hívnak minket Stone-nak, azaz kőnek, mert a városunkat sárga mezőkön ezüstösen kígyózó alacsony kőfal vette körül. Amint megtanultam járni, a kanyargó kőfal vonalát követtem, kezemet végigfuttattam a durva éleken, és tudtam, hogy a falnak el kell vezetnie oda, ahonnan jöttem.

Egyetlen dologban voltam biztos már eszmélésem pillanatában: nem tartozom ide.

Vándoroltam. A macskaköves utcákon át a legelőkig, ahol a hosszú fű suttogott nekem lépteim nyomán. A szomszédok bukkantak rám, miközben a virágokat tanulmányoztam kertjükben, vagy a távoli dombokon másztam fel egy szél által megnyomorított fára, amelynek törékeny ujjai a földet súrolták.

– Figyelj erre a kölökre, Iris, nem bír megmaradni a fenekén, nem lesz ennek jó vége – figyelmeztették anyámat.

Anya ki nem állhatta a szomszédok figyelmeztetéseit, de őszinte volt azzal kapcsolatban, hogy apám elhagyta: a sebet kitüntetésként hordozta. Egész élete erről szólt: az emberek elhagyták, és ezt csak büszkeséggel lehetett elviselni. Ám reggelenként azt mondogatta nekem, hogy ha én egyszer is elhagyom, akkor az lesz a végső átok, és ő feladja.

Így aztán maradtam és vártam, amíg végül egy nap már nem bírtam tovább. Másra teremtettek.

Alig volt pénzünk, de gyakran elmentünk a könyvtárba. Anya szerint a regények lapjain élt a világ egyetlen szépsége. Az asztalt tányérokkal, poharakkal és könyvekkel terítette meg. Olvastunk evés közben, olvastunk, amikor megfürdetett, amikor reszketve feküdtünk ágyunkban, és a repedezett ablakokon át besüvítő szelet hallgattuk. Olvastunk, miközben a Seamus Heaney költeményei által híressé tett alacsony kőfalakon egyensúlyoztunk. Menekülés valódi menekülés nélkül.

Egy nap aztán Galway mellett, ahol a változékony fény kiszívja a kéket a vízből, és bevonja vele a hosszú füvet, egy fiú egy történetet mesélt nekem. Egyszer volt, hol nem volt, volt egy lány, aki egész életében tollat köhögött, és egy nap, amikor már ősz volt és ráncos, kinyújtózkodott, és öregasszonyból fekete madárrá változott. Ettől kezdve az alkony tartotta hatalmában, az éjszaka nagy, ásító szája pedig egészben nyelte le.

Ezt mesélte nekem, majd megcsókolt, ajka fanyar volt a sült krumplitól, amelyet együtt ettünk, én pedig úgy döntöttem, ez a kedvenc történetem, és madárrá szeretnék válni, amikor már ősz leszek.

Ezután mégis hogyan ne szöktem volna el vele? Tízéves voltam; az iskolatáskámat könyvekkel raktam tele, a vállamra vettem, majd nekiindultam, csak hogy körbeszimatoljak; egy kis kalandot kerestem, semmi többet. A vihar hajtott minket utunkon aznap délután, és Írország nyugati partja mentén haladtunk, míg a fiú hatalmas családja úgy nem döntött, hogy a szárazföld belseje felé indulnak autóikkal és lakókocsijaikkal. Nem akartam elhagyni a tengert, ezért meglógtam, és két napot töltöttem a viharverte parton. Ide tartoztam, ide vezettek az ezüst falak. A sóhoz, a tengerhez és a szélhez, amivel elrepülhetek.

Éjjel azt álmodtam, hogy a tüdőm fullasztó tollakkal teli. Köhögve és riadtan ébredtem, és rájöttem, hibáztam. Hogyan is hagyhattam el az anyámat? A hazavezető út minden eddiginél hosszabbnak bizonyult, a könyvek olyan nehezek voltak, mint a kövek. Egymás után hagytam el őket hazafelé, utamat szavak ösvénye szegélyezte. Abban reménykedtem, hogy segítenek másoknak megtalálni az útjukat. Egy kedves, kövér néni szódás kenyeret adott nekem egy pékségben, majd kifizette a buszjegyemet, és együtt várt velem a busz érkezéséig. Beszéd helyett dúdolgatott, és a dallam oly mélyen befészkelte magát a fejembe, hogy még a buszon ülve is az ő mély hangja töltötte be a fülemet.

Mire hazaértem, anyám nem volt sehol.

És ennyi volt.

Talán a tollak eljöttek érte, épp úgy, ahogy nekem suttogtak álmaimban. Talán apám tért vissza. Vagy a szomorúság mindent elborító áradata láthatatlanná tette. Bármi is történt, nyughatatlanságomban magára hagytam, épp úgy, ahogy arra figyelmeztetett.

Elvittek anyám otthonából, vissza Ausztráliába apai nagyanyámhoz. Ezután semmi értelmét nem láttam annak, hogy egyhelyben maradjak. Egyetlen egyszer próbáltam meg sok évvel később, amikor találkoztam egy Niall Lynch nevű férfivel, akivel szerettük egymást, és összekötöttük nevünket, testünket és lelkünket. Niall miatt megpróbálkoztam vele, ahogy édesanyám miatt is. Tényleg megtettem. De már csak a tenger hullámainak ritmusa maradt, amit mi, emberek nem pusztítottunk el.

TASIILAQ, GRÖNLAND

KÖLTÉSI IDÉNY

Csapó kettő. Az álmos pillantásokat rám vető kutyákon kívül most senki sincs a bár előtt. Belépésem után furcsa susogás fut végig a vendégeken, majd egy emberként kezdenek el tapsolni. Az egyik asztalnál a fjordból kihúzott férfit pillantom meg: széles mosoly ül az arcán, és lelkesen tapsol. Az emberek hátba veregetnek a bárpult felé menet, és ettől önkéntelenül is elnevetem magam.

A pultnál vigyorogva fogad valaki. Harminc körüli, jóvágású férfi, hosszú fekete haja kontyban. A hátsó fogai feltűnően girbegurbák.

– A hölgy italait mi álljuk ma este – közli a csapossal, és akcentusa alapján vagy ő kiabált korábban az erkélyről, vagy egy másik ausztrál.

– Erre igazán nincs…

– Megmentette az életét.

Újra elmosolyodik, és nem tudom, hogy szórakozik-e velem, vagy tényleg komolyan gondolja. Úgy vagyok vele, hogy nem is fontos – egy ingyen ital mindig jól jön. Most is egy pohár vörösbort rendelek, és megrázom a kezét.

– Basil Leese.

– Franny Lynch.

– Szeretem a Franny nevet.

– Én pedig a Basilt.

– Hogy érzed magad, Franny?

Sosem szerettem ezt a kérdést. Akkor se szeretném, ha épp a pestistől haldokolnék.

– Csak egy kis hideg víz, nem igaz?

– Egen, de van ilyen hideg meg olyan hideg.

Basil felkapja a poharamat, és a megkérdezésem nélkül visszaviszi az asztalához, így jobb híján követem. A „fuldoklóval” – aki közben szintén száraz ruhába öltözött – és két másik emberrel ül. Bemutatnak a hatvanas évei második felében járó köpcös Samuelnek, akinek érzéki vörös fürtök borítják a fejét, majd Aniknak, egy karcsú inuit férfinak. Aztán Basil a fiatal biliárdozó trióra bök.

– Az a két idióta Daeshim és Malachai, a legénység legújabb és legostobább tagjai. A csaj pedig Léa.

Az egyikük egy ápolatlan kinézetű koreai srác, a másik pedig egy langaléta fekete. A nő, Léa, szintén fekete, és magasabb a két férfinél. Épp egy heves vita kellős közepén vannak a biliárd szabályairól, így aztán a fuldoklóhoz fordulok a bemutatásra várva, ám közben Basil részletes szónoklatba kezd az elfogyasztott vacsora minőségéről.

– Túlfőzték, megborult az oregánó, borzasztóan vajas, és akkor ne is beszéljünk erről a szánalmas köretről. És nézzétek, hogy fest a tálalás!

– Te kértél kolbászt krumplipürével – veti oda Anik unottan.

Samuel közben nem veszi le rólam vidáman csillogó szemét.

– Hova valósi vagy, Franny? Nem tudom belőni a kiejtésedet.

Ausztráliában írnek hangzom, Írországban pedig mindenki ausztrálnak hisz. Már a kezdetek óta a kettő között lebegek, képtelen vagyok megállapodni.

Nagyot kortyolok a borból, és elfintorodom az édességétől.

– Legyen, mondjuk, ír ausztrál.

– Tudtam! – vágja rá Basil.

– No és mi hozott egy ír nőt Grönlandra, Franny? – kérdezősködik tovább Samuel. – Talán költő vagy?

– Költő?

– Minden ír költő, nem?

Elmosolyodom.

– Legalábbis szeretjük ezt gondolni magunkról. Az utolsó sarki cséreket tanulmányozom. A part mentén fészkelnek, de nemsokára délre indulnak, egészen az Antarktiszig.

– Szóval tényleg költő vagy – közli Samuel.

– Ti pedig halászok?

– Hering.

– Akkor valószínűleg hozzászoktatok a csalódáshoz.

– Nos, ami azt illeti, igen.

– Kihalóban lévő szakma – vetem oda. Újra és újra figyelmeztették őket. Mindannyiunkat figyelmeztettek. A halak elfogynak. Az óceán már majdnem teljesen üres. Csak elvenni és elvenni, míg mostanra semmi sem maradt.

– Még nem teljesen – szólal meg a fuldokló férfi, most először. Eddig csendben hallgatott minket.

– Nagyon kevés hal maradt a természetben – fordulok felé.

Biccent.

– Szóval miért csináljátok? – faggatom.

– Csak ehhez értünk. És az élet semmit sem ér kihívás nélkül.

Elmosolyodom, de a mosoly az arcomra fagy. Felfordul a gyomrom, miközben arra gondolok, hogy ez a beszélgetés hogyan hatna az egész életében a fajok megőrzéséért küzdő férjemre, micsoda megvetést és dühöt érezne.

– A kapitány az aranyfogást keresi – kacsint rám Samuel.

– Az meg mi?

– A fehér bálna. A Szent Grál, a fiatalság forrása – sorolja Samuel kitárva a kezét, amitől söre az ujjaira loccsan. Részegnek tűnik.

Basil türelmetlen pillantást vet rá, majd felém fordul.

– Nagy fogásról van szó. Akkoráról, mint amit régebben szoktak. Elég az egész hajó megtöltéséhez, és hogy mindannyian gazdagok legyünk.

A fuldoklót tanulmányozom.

– Szóval a pénzre mentek.

– Nem a pénzről van szó – vágja rá, és kis híján elhiszem neki.

– Hogy hívják a hajótokat? – kérdezem mintegy mellékesen.

– Saghani – közli.

Nem tudom visszatartani a nevetést.

– Ennis Malone vagyok – nyújtja felém a kezét. Sosem ráztam meg még nagyobb kezet. Viharvert, épp úgy, mint az arca, a körme alatt pedig egy egész életre való piszok gyűlt össze.

– Megmenti az életedet, te pedig még csak be sem mutatkoztál neki? – néz rá Basil.

– Nem mentettem meg az életét.

– De meg akartad – mondja Ennis. – Részemről egyre megy.

– Hagynod kellett volna megfulladni – csatlakozik a beszélgetéshez Samuel. – Megérdemelte volna.

– Vagy köthettél volna köveket is a lábára, hogy gyorsabban elsüllyedjen – szólal meg Anik, mire rábámulok.

– Ne is törődj vele! – javasolja Samuel. – Morbid humorérzéke van.

Anik arckifejezése alapján semmiféle humorérzékkel sem rendelkezik. Elnézést kér, és feláll az asztaltól.

– Emellett nem szeret túl hosszú időt tölteni a szárazföldön – teszi hozzá Ennis, miközben a kocsmát kecses léptekkel elhagyó inuit férfit figyeljük.

Malachai, Daeshim és Léa leül hozzánk. A két férfi bosszúsnak tűnik, mind a ketten ingerült képet vágnak, és keresztbe fonják a karjukat. Léa jól szórakozik rajtuk, egészen addig, amíg meg nem pillant; ekkor gyanakvás csillan barna szemében.

– Már megint mi történt? – kérdezi Samuel a srácoktól.

– Dae szereti maga kiválasztani a szabályokat – feleli Malachai erős londoni akcentussal. – Aztán amikor nagyon rosszul megy neki, akkor meg újakat talál ki.

– Máskülönben unalmas a játék – közli Daeshim amerikai akcentussal.

– Azok unatkoznak, akiknek nincs elegendő képzelőerejük – vitatkozik vele Malachai.

– Á, az unalom hasznos dolog, találékonnyá tesz.

Egymásra sandítanak, és látom, hogy vissza kell fogniuk az arcukra ülő mosolyt. Összefonják ujjaikat, a jelek szerint végeztek a vitával.

– No és ez kicsoda? – kérdezi a kiejtése alapján franciának hangzó Léa.

– Franny Lynch – válaszolja Basil.

Kezet fogok mindhármukkal, a két fiú láthatóan örül.

– A fókatündér, mi? – kérdezi Léa, miközben gépzsíros kezével erősen megszorítja a kezem. Egy pillanatra lefagyok, meglep az utalás. – A vízben élő fókaemberek, csak ők éppenséggel nem megmentik az embereket, hanem inkább a vízbe fullasztják őket.

– Tudom, hogy miről van szó – mormolom válaszul. – De sohasem hallottam még olyat, hogy egy fókatündér megölt volna valakit.

Léa megvonja a vállát, és elengedi a kezemet.

– De csak azért, mert trükkösek és ravaszak, nem?

Nincs igaza, ennek ellenére rámosolygok, miközben bennem is feléled a gyanakvás.

– Elég ebből – szól közbe Daeshim. – Inkább arra felelj, Franny, hogy betartod-e a szabályokat?

A legénység tagjai várakozón pillantanak rám.

A kérdés ostobának tűnik, és majdnem elnevetem magam. Ehelyett végül nagyot kortyolok a boromból, mielőtt válaszolok:

– Legalábbis mindig ezen voltam.

Kis idő múlva Ennis újabb körért megy a pulthoz, Samuel mintegy a tizennegyedik alkalommal látogatja meg a vécét („Ha ennyi idősek lesztek, akkor ti sem találjátok már annyira viccesnek”), Basil, Daeshim és Léa pedig kilép a teraszra cigizni, így Malachai társaságában találom magam a szófán, bár legszívesebben én is kimennék egy cigire. A bár valamelyest kiürült, és a zongorista is végzett erre az éjszakára.

– Mióta vagy itt? – kérdezi Malachai mély hangján. Folyamatosan izeg-mozog, mint egy izgatott kölyökkutya, ujjai nem létező zene ütemére dobolnak.

– Csak egy hete. És ti?

– Két napja kötöttünk ki. Reggel kihajózunk.

– Mióta vagy a Saghanin?

– Két éve, Dae-val együtt.

– Na és… szereted?

Rám villantja fehér fogsorát.

– Á, tudod, hogy van ez. Nehéz munka, fájdalmas, vannak olyan esték, amikor legszívesebben sírnál, annyira sajognak az izmaid, nem lehet lelépni, és az egész hajó olyan kurva kicsi. De ettől függetlenül szereted. Ez az otthonod. Egy másik halászhajón találkoztunk pár éve Dae-val, de nem tetszett nekik, amikor összejöttünk. Az ittenieket nem érdekli, ez egy család. – Egy pillanatra elhallgat, majd elneveti magát. – Vagy igazából őrültek háza.

– Hogy érted?

– Samuel egész addig nem nyugodott, amíg nem csinált egy gyereket minden egyes kikötőben innentől egészen Maine-ig, és folyamatosan verseket szaval, hogy mindenki lássa, ilyet is tud. Basil valami ausztrál főzőműsorban szerepelt, de aztán kirúgták, mivel képtelen bármiféle rendes kaját csinálni, csak azt a bizarr mikrócuccot, amit a puccos éttermekben adnak, vágod?

Elvigyorodom.

– Ő főz a hajón is?

– Mindenkit kitiltott a hajókonyhából.

– Legalább jól tart benneteket.

– Éjfélkor eszünk, mert órákon keresztül készülődik, aztán a tányéron többnyire valami homokszerű cucc van, amit mintha virágszirmok borítanának, és csak arra elég, hogy rossz íze legyen a szádnak. Igazi pöcs tud lenni. Aztán ott van Anik, ó, istenem. Ő az első tisztünk, találkoztál már vele? Na igen, ő meg egy farkas reinkarnációja. Vagy ha valamikor máskor kérdezed, akkor sas, vagy kígyó, ha épp szarul érzi magát. Egy csomó idő kellett hozzá, hogy rájöjjek, szórakozik velem. Nem szeret senkit és semmit, de tényleg. De ilyenek ezek a szkiff népek. Mindegyikük kívülálló.

A szkiff népeket megjegyzem későbbre.

– És Dae?

– Isten áldja, tengeribeteg. Nem kellene nevetnem rajta, nem vicces. De ez a napi rutinja: felkel, rókázik egy jót, végez a munkával, rókázik még egyet, aztán megy aludni. Aztán felkel, és kezdődik újra az egész.

Felvillan bennem, hogy Malachai talán csak kamuzik, de kétségkívül szórakoztató. A hangjából kihallatszik, mennyire szereti a többieket.

– És Léa?

– Komisz természete van, és ő a legbabonásabb közülünk. Alig böföghetsz egyet anélkül, hogy rád zúdítana valami figyelmeztetést. Múlt héten pedig két napot késtünk, mert nem volt hajlandó kihajózni addig, amíg a hold állása nem volt megfelelő.

– Mi a helyzet Ennisszel?

Malachai vállat von.

– Ő csak Ennis.

– Mi az, hogy ő csak Ennis?

– Nem tom. Ő a kapitányunk.

– És nem része az őrültek házának?

– Á, nem igazán. – Elgondolkozik, és láthatóan kényelmetlenül érzi magát. – Neki is megvan persze a saját baromsága, mint mindenkinek.

Ebben nem kételkedem, miután egy jeges fjordban ülve találtam a fickóra. Várom, hogy Malachai folytassa. Vadul dobol az ujjaival.

– Egyrészt imád fogadni.

– Minden férfi így van ezzel, nem?

– Á, nem ennyire.

– Hű. Sport, lóverseny, kártya?

– Bármi. Láttam már teljesen beleveszni. Teljesen begőzöl. – Malachai hirtelen elhallgat, és látom, már bánja, hogy ennyi mindent megosztott.

Leszállok a témáról.

– Szóval miért csinálod? – kérdezem inkább.

– Mármint mit?

– Hogy az egész életed a tengeren töltöd.

Elgondolkozva néz maga elé.

– Talán mert így érzem magam igazán élőnek. – Szégyenlősen elmosolyodik. – Meg aztán mi mást csinálhatnék?

– Nem zavarnak a tüntetések? – Az elmúlt hónapokban mintha semmi mást nem láttam volna a hírekben, mint a halászkikötőkben zajló erőszakos tüntetésekről szóló beszámolókat: Mentsük meg a halakat, mentsük meg az óceánt!

Malachai félrenéz.

– Hát persze hogy zavarnak.

Ennis visszatér az italokkal, és a kezembe nyom egy újabb pohár vörösbort.

– Köszi.

– Na és a férjed hogy viseli, hogy itt vagy a világ végén? – kérdezi Malachai a jegygyűrűm felé biccentve.

Szórakozottan megvakarom a kezem.

– Hasonló területen dolgozik, megérti.

– Tudományos cucc?

Bólintok.

– Hogy is hívják a madaras tudományt?

– Ornitológia. Ő tanít, én pedig a terepmunkát végzem.

– Egyértelmű, hogy melyik a jobb móka – feleli Malachai.

– Mal, te vagy a legnagyobb punci az Egyenlítő innenső oldalán – ül le közénk Basil. – Lefogadom, imádnád, ha egy biztonságos kis tanteremben kuckózhatnál. Persze ahhoz nem ártana tudni olvasni…

Malachai válaszként feltartja a középső ujját, mire Basil vigyorogni kezd.

– És valójában mit gondol? – fordul felém Ennis.

– Mármint kicsoda?

– A férjed.

Válaszra nyitom a szám, de nem jön ki hang a torkomon. Nagyot sóhajtok.

– Gyűlöli. Mindig magára hagyom.

Valamivel később Ennisszel az ablaknál telepedünk le, és a minket korábban elnyelő fjordot figyeljük. Mögöttünk a legénység többi tagja kitartóan dolgozik a berúgáson, és a Trivial Pursuit doboz megtalálása után hangos vitákba bonyolódva játszanak. Léa kimarad a veszekedésből, és önelégülten nyeri meg a legtöbb kört. Samuel a tűz mellett olvas. Egy másik éjjelen én is velük játszanék, és provokálnám őket, hogy meglássam, milyen fából faragták őket. Ma este azonban feladatom van. Fel kell valahogy jutnom a hajójukra.

Az éjféli nap indigóba öltözteti a világot, és a fény gyerekkorom színterére emlékeztet, Galway különleges kékjére. Jó részét láttam már a világnak, és mindig meglep, hogy mindenhol mások a fények. Ausztrália világos és kemény. Galway mintha elkenődne, gyengéd homályosság. Itt az élek metszők és hidegek.

– Mit szólnál, ha azt mondanám, megtalálom neked a halakat?

Ennis felvonja a szemöldökét. Kis ideig hallgat, majd rám néz.

– Azt gondolnám, hogy a madaraidról beszélsz, és azt mondanám, hogy ez illegális.

– Csak a nagy halászhajók által használt, az összes környező tengeri életet és madarakat elpusztító halászati módszerek miatt illegális. Ti nem használtok ilyeneket ezzel a kisebb hajóval. A madarak biztonságban lennének, különben nem is vetném fel.

– Látom, képben vagy.

Bólintok.

– Szóval valójában miről beszélünk, Franny Lynch?

Előbányászom a papírokat a hátizsákomból, majd visszatelepszem Ennis mellé. Közénk teszem a dokumentumokat, és megpróbálom kisimítani a gyűrődéseket.

– A sarki csérek vándorlási mintáit kutatom, pontosabban azt, hogy a klímaváltozás hogyan változtatta meg a repülési rutinjukat. Azt hiszem, te is tudod, miről van szó, elvégre ez pusztítja el a halakat is.

– És minden mást.

– És minden mást.

Vet egy pillantást a papírokra, de nem hibáztatom azért, hogy nem mélyed el bennük – egyetemi pecséttel ellátott, tömény, tudományos szövegekről van szó.

– Ismered a sarki cséreket, Ennis?

– Láttam már őket errefelé. Most van a költési idényük, nem?

– Így van. A sarki csér vándorlása a leghosszabb az állatvilágban. Az Arktisztól egészen az Antarktiszig repülnek, aztán vissza egy éven belül. Ez elképesztően nagy távolság egy ekkora madárnak. És mivel egy csér akár 30 évig is elél, az élete során mintegy háromszor teszi meg oda-vissza a Föld–Hold távolságot.

Ez láthatóan felkelti a figyelmét.

Mindketten hallgatunk egy pillanatig, miközben a csendet a törékeny, fehér szárnyak szépsége tölti be. A madarak bátorságára gondolok, és könnyek gyűlnek a szemembe. Ennis pillantása azt sugallja, hogy talán valamennyire megérti az érzelmeimet. Megtöröm a csendet:

– Követni akarom őket.

– A holdra?

– Az Antarktiszra. Végig az Észak-Atlanti-óceánon az amerikai part mellett, északról délre, majd le, egészen a Weddell-tenger jeges vizéig, ahol megpihennek.

Ennis némán fürkész egy pillanatig.

– És ehhez kellene neked egy hajó.

– Igen.

– Miért nem egy kutatóhajó? Ki finanszírozza a kutatást?

– A galwayi egyetem, de megvonták tőlem a támogatást. Csapatom sincs már.

– Miért?

Óvatosan választom meg a szavaimat.

– Az itt lévő kolónia… a jelentések szerint az utolsó az egész világon.

Ennis mély levegőt vesz, de nem tűnik meglepettnek. Senkinek sem kell külön fejtágító az állatok kihalásáról; évek óta nézzük a híradásokat az élőhelyek pusztulásáról, egymás után nyilvánítják az egyes fajokat először veszélyeztetetté, majd kihalttá. Nincsenek immár majmok a természetben, egyetlen csimpánz, orangután vagy gorilla sem él az esőerdőkben, ahogy egyetlen más állat sem. A szavannákat egykor benépesítő nagymacskákból évek óta egyetlen példányt sem láttak, ahogy azokból az egzotikus lényekből sem, akik miatt valamikor a szafarikat szervezték. Nincsenek már medvék az egykor fagyos északon, sem hüllők a túl forró délen, a világ utolsó farkasa pedig tavaly télen halt meg fogságban. Alig maradt valami a természetes élővilágból, és mindannyian jól ismerjük ezt a végzetet.

– A legtöbb környezetvédő szervezet már nem foglalkozik a madarakkal – folytatom. – Máshová koncentrálják az erőforrásokat, olyan helyekre, ahol azt remélik, elérhetnek valamit. Az előrejelzések szerint ez lesz a csérek utolsó vándorlása. Várhatóan nem élik túl.

– Te mégis azt hiszed.

Bólintok.

– Háromra raktam jeladót, de csak a repülési irányt jelzik. Nem kamerákról van szó, nem figyelhetjük meg a madarak viselkedését. Valakinek figyelemmel kell kísérnie, hogy túlélik-e az utat, hogy tanulhassunk belőle, és segíthessünk nekik. Nem hinném, hogy le kellene mondanunk ezekről a madarakról. Tudom, hogy nem kell lemondani róluk.

Ennis hallgat, az egyetemi pecsétet tanulmányozza.

– Ha van egyáltalán még hal az óceánban, akkor ezek a madarak bizony megtalálják őket. A halak gyülekezőhelyeit keresik. Vigyél el magaddal délre, és követjük őket.

– Nem megyünk ennyire délre. Grönland és Maine oda-vissza. Ennyi.

– De akár mehetnétek messzebb is, nem? Mi lenne, ha csak Brazíliáig…

– Csak Brazíliáig? Tudod, hogy az milyen messze van? Nem mehetek oda, ahová épp kedvem tartja.

– Miért?

Felsóhajt, majd türelmesen magyarázni kezd:

– A halászat szervezetten zajlik. Területek, módszerek, ismert áramlatok, kikötők, ahol el tudom adni az árut. Legénység, akiknek a megélhetése múlik a fogáson. Máris meg kellett változtatnom az útvonalakat a lezárt kikötők miatt. Ha még többet variálok, akkor a maradék vásárlóimat is elvesztem.

– Mikor sikerült legutóbb teljesítened a kvótádat?

Hallgat.

– Esküszöm, meg tudom neked találni a halat. Csak legyél elég bátor ahhoz, hogy minden eddiginél messzebbre merészkedj.

Feláll, megkeményedik az arca. A jelek szerint érzékeny pontot érintettem.

– Nem vehetek magamhoz még egy embert. Nem tudlak megfizetni, etetni, és szállást sem tudok adni.

– Ingyen…

– Gőzöd sincs a kerítőhálóról. Képzetlen vagy. A másvilágra segítenélek át rövid úton, ha csak így a fedélzetre engednélek.

Megrázom a fejem, vadul próbálkozom, hogy valahogyan meggyőzzem.

– Aláírok egy papírt arról, hogy az enyém minden felelősség.

– Nem lehet, aranyom. Túl sokat kérsz a semmiért cserébe. Sajnálom, tényleg romantikus ötlet a vándormadarak követése, de az élet kemény a tengeren, és enni kell adnom a legénységemnek. – Ennis bocsánatkérően megérinti a vállamat, majd feláll, és csatlakozik a legénységéhez.

Az ablak mellett maradok, és elkortyolgatom a boromat. A mellkasom csak sajog és sajog, és ha megmozdulok, szilánkokra robbanok szét.

Mit tennél, Niall, ha most itt lennél, mit mondanál?

Niall azt mondaná, hogy megpróbáltam szépen kérni, és most itt az ideje elvenni, amit lehet.

Samuelen állapodik meg a tekintetem. A pulthoz lépek, két whiskey-t rendelek, és mellé ülök a tűzhelynél.

– Szomjasnak tűnsz – nyújtom át neki az egyik poharat.

Elégedett mosolyt villant.

– Igen régen hívott meg italra fiatal nő.

Megkérdezem, milyen könyvet olvas, türelmesen hallgatom, amíg elmondja a történetét, majd egy újabb whiskey-t hozok neki, tovább beszélgetünk a könyvekről és a költészetről, szerzek még egy whiskey-t, és figyelmesen hallgatom, ahogy az alkoholtól egyre jobban megered a nyelve. Magamon érzem Ennis figyelő pillantását: tudja, hogy mi a célom, és gyanakszik rám. De továbbra is az egyre inkább kipiruló és egyre üvegesebb tekintetű Samuelre koncentrálok, és a kapitányra terelem a szót.

– Mióta szolgálsz a Saghanin, Samuel?

– Úgy egy évtizede, vagy majdnem egy évtizede.

– Azta! Akkor biztos közel álltok egymáshoz Ennisszel.

– Ő az én királyom, én pedig az ő Lancelotja vagyok.

Elmosolyodom.