Grecsó Krisztián

Apám üzent

– részlet –

© Grecsó Krisztián, 2024

Juszti mamának

Bojtár volt a nagyapám,
Bojtár vagyok én is,
Csak a botját hagyta rám,
Gazdag vagyok mégis.

Magyar népdal, Szentegyházasfalu,
Lajtha László gyűjtése, 1942

Mikor mozdulok, ők ölelik egymást.
Elszomorodom néha emiatt –
ez az elmulás. Ebből vagyok. „Meglásd,
ha majd nem leszünk!…” – megszólítanak.

József Attila: A Dunánál

Előhang

A temetésen elárulta az apját. Erik, az elsőszülött fiú tudta, hogyan akart az apja távozni a földi létből, de sem a rokonoknak, sem a plébánián nem említette, hogy lenne a halottnak végakarata. Aztán nem tartott be belőle semmit.

Ignác évtizedeken át volt alkoholista, feltámadásai, legendás túlélései után gyakran végrendelkezett, részletesen megparancsolta a nagyfiának, hogyan kell minden katolikus és paraszthagyományt áthágva kigúnyolni a földi kálváriát. Erik apja úgy tartotta, az élet súlytalanságát, a céltalan létet az mutatja meg leginkább, ha elutasít minden ceremóniát, amit az ősei, a szülei fontosnak találtak, amit az a hagyomány, amelyben élt, szorosan követett. Azt kérte, semmilyen búcsúztatása ne legyen, hamvasszák el, a hamvakat el se hozzák a krematóriumból, keveredjen el a többivel, takarítsa ki az ügyelet. De ez nem elég. A gesztust, hogy a porait – akaratának megfelelően – kisöpörtették a szemétre, meséljék el mindenkinek.

Erik elképzeli, ahogy az apja, Ignác hazaérkezik az utolsó kukoricatörésből, és letámasztja a biciklit. Ő otthon várja, a Béke utcai ház teraszán áll. Látja, ahogy az apja nyitja a kaput, röviden ránéz, alig észrevehetően elmosolyodik, mintha csak ösztönösen rángott volna egyet az arca. Ez nincs így. Erik nem látta az apja érkezését, mindössze a távolodására emlékezhet, ahogy a letört kukoricás tábla mellett állva figyelte, hogy Ignác mindenkit megelőzve elindult a barattyosi határban.

A fiú meg az anyja még a kukoricaföld szélére ültetett padlizsánokat szedte le, pakolták a török tököt csíkos szatyorba, ám Ignác már távolodott, jókedve volt, pedig Katalin húga kigúnyolta az imént, de most még azon is csak kacagott, köszönés helyett meglendítette a karját, aztán elmosódott az alakja.

Erik az apja temetése után áll a Béke utcai ház teraszán, néhány perce ért véget a szertartás, a halotti torra érkezőket várja. Ő még nincs harminc, de az apja már nem jöhet haza a kukoricatörésből, alig negyvenkilenc évesen meghalt, és körülbelül fél órával ezelőtt elkísérték utolsó útjára; elkezdődött az élete utáni élet.

A ravatalozóban akadt egy áldott pillanat. Ignác édesanyja, a betegségtől szinte lebénult, kerekesszékbe kényszerült Juszti mama feltápászkodott, gyönge kézrebbenéssel jelezte a feléje induló unokáknak, hogy ne, hagyják csak, egy óvatos intés, mintha röpülni indulna, aztán valami égi erőtől vezérelve, bot és járókeret nélkül odatopogott a koporsóhoz, megsimogatta a fia arcát. Ignác testén fehér kötött pulóver, arca kapkodva borotválva, több helyen sérült, sebes.

Máskülönben minden kíméletlen. A proszektúrán nyilván kevesellték a borravalót, azért volt olyan ápolatlan a halott, csupa seb az arca. A pap alig néhány személyes mondattal emlékezett meg a konkrét személyről, azt a pár sort is gyötrődve, makogva olvasta fel egy sárga, gyűrött cetliről. Erik mögött Katalin nénje állt, aki talán kínjában, talán hogy mentse a helyzetet, színpadi suttogást imitálva jól hallhatóan közölte:

– Idegi alap.

Ez az olvasás színvonalára vonatkozott, és azt jelentette, az atya nem félkegyelmű, csak beteg. A pap is hallotta az idegi alapot, és mintha hálásan nézett volna vissza, de lehet, hogy csak megenyhült az arca, mert már nem kellett az orrát felhúzva fintorognia, hogy az olvasószemüvege ne csússzon le az orrnyergén. Közeledett a szertartás vége.

– Most pedig imádkozzunk azért a testvérünkért, aki közülünk elsőként követi az elhunytat – citálta az atya.

Erik elnyomott az arcán egy mosolyt. Az Ignác sorsát megidéző néhány életrajzi mondat elsikkadt ugyan, nem jelentett semmit, de aki ismerte őt, most valamiféle melegséget érezhetett a szívében. Ignác e miatt a mondat miatt nem járt soha temetésre, még a saját apja búcsúztatásán sem vett részt, mert betegesen félt, sőt undorodott ettől a felszólítástól meg a halálsoros ima gesztusától. Erik arra gondolt, aki akarja, ebben a pillanatban mégis érzi a jelenlétét, most itt fekszik, lehet emlékezni rá.

Erik, természetesen, az utolsókkal távozott a sír mellől, de a ravatalozónál búcsúzkodók mellett elsietett, hamarabb haza akart érni a családnál, hogy odakészítsen az alumíniumtálcára néhány doboz gyümölcsnektárt. Október volt, nem lett volna fontos, nem volt kitikkadva senki, de a fiú hasznosnak akarta érezni magát.

Csak akkor érezte meg, mekkora hiba volt előrevágtatni, amikor hazaért.

Először látta a temetés után a Béke utcai házat. A végakaratot tökéletesen megtagadva katolikus szertartás szerint búcsúztatták az apját, a teste koporsóban ereszkedett a föld alá, kopogtak a tetején a rögök. Hazaérve, magányában, fellángolt benne a lelkiismeret-furdalás, és ezzel együtt mintha hályog vált volna le a szeméről. Észrevette, milyen borzalmas állapotban van az otthonuk, és hogy a halotti tor szükségszerűen kellemetlen lesz. Ilyen megalázóan elhanyagolt, málló vakolatú, penészes házat még egy búcsúzás után sem lehet szépnek látni.

Megpróbált javítani a helyzeten, elhúzta a nappali és a háló közötti zöld harmonikaajtót, hátha a fény, a tér, a nagy családi rendezvényekre szánt két szoba egyesítése segít valamit. A hipó- és ürülékszagú hálószobában két, szinte földre rogyott ágy állt, mellettük egy ottfelejtett, falra szerelt, behemót pelenkázó; a most húszéves Szabolcs volt rajta csecsemő utoljára. Erik olyan nyomasztónak találja az otthonukat, hogy kihátrál a levegőre, és ekkor egy pillanatig látni véli az apját, ahogy megérkezik abból a bizonyos kukoricatörésből. Abban a pufajkában van, amit az utolsó nagy családi kalákán viselt, és olyan vidám és önfeledt, mint akkor.

Szállingózni kezd a család, Erik tölt a híg levekből. A rokonok próbálják nem nézni a putrivá pusztult szobát, és ez éppen olyan kínos, ahogy elképzelte.

A 2003-as esztendő megtiporta Juszti mamát. Ignác súlyosan beteg édesanyja abban az évben a második fiát kísérte ki a temetőbe. Marcit, Ignác bátyját alig néhány hónapja búcsúztatták. Amikor Erik elment a nagymamájához elmondani, meghalt a másik fia is, Juszti mama nem engedte megszólalni az unokáját. Széles gesztusokkal, simogatással, sírással és dadogással segítette ki folyton megakadó, nehezen épülő mondatait. Akármilyen vontatottan beszélt, Erik értette, mit akar. Azt kérte tőle, méltó búcsúja legyen a másodikként elvesztett fiának. Ignác úgy állhasson Isten színe elé, hogy ha a Teremtő akar és tud, megbocsáthasson neki. Könyörgött mindenre, ami szent és amit egész életükben fontosnak tartottak, hogy a fiát ne égessék el, mert akkor elveszik tőle a feltámadás lehetőségét. Erik végighallgatta nagymamája kérését, bele sem kezdett a halott végakaratának ismertetésébe, és később sem árult el belőle senkinek semmit.

Már a nagyi kezét szorongatva is tudta, nincs választása, a búcsú az élőkről szól, nem az apjáról, hanem azokról, akiknek fájdalmat okozott. Vagyis könnyedén mentegethette volna magában az árulását, elvégre az imádott nagymamáját védte, de most a temetés után lubickol az önvádban.

Hogy a tágabb családból akadt-e valaki, akinek Ignác említette, milyen módon szeretne távozni a földi létből, a fia nem tudta és nem is akarta tudni. És bár a toron nem kellett óvatoskodnia vagy elterelnie a szót – mert még csak nem is célzott rá senki, hogy másképp is történhetett volna bármi –, valami mégis nyomasztó volt. Látszólag nem volt olyan családtag, aki akár egy kórházi látogatás, akár egy közös napszám alatt végighallgatta volna Ignác érvelését, a halál abszurdumára adott válaszát, de a nehéz hallgatás gyanús volt. Akkor is az, ha sem a gyász időszakában, sem a toron nem hozta fel a végakarat témáját senki. Túl sűrű volt a csönd. A halotti torokon máskor könnyedén csacsognak az emberek, örülnek, hogy túl vannak a búcsún, megkönnyebbülnek, éhesek, szomjasak, elfogadják a kínálást. Ignác toráról mindenki menekült volna, indulni készültek, alighogy megérkeztek. És Erik nem volt biztos benne, hogy ennek csak a ház leromlott állapota az oka.

A gyászoló édesanya körbenéz a családon, a tor kényszeredett társaságán, és vesz egy nagy levegőt. Szavait akkorra már nehezen érteni, kilencvenéves, és legalább húsz éve küzd a Parkinsonnal, összekapja a szótagokat, a mondatai elcsellengenek, gyakran elfelejti, hol tart, kényszerképzetei vannak. Az asszony, aki gyakran tudatát, értelmét veszti, és a hétköznapok tetemes részében beszédképtelen, mesélni kezd. Ott ül a gyászoló család a feleslegesen tágas térben, egybenyitott hálóban és nappaliban, és a nagymama, akinek máskor szavát sem érteni, tiszta, délceg, táncoló mondatokkal, érthetően szót kér. Még a hangszíne is a régi. Amikor az életben maradt három gyermeke is köré gyűlik – ezt a régi tónust már ők, a lányai is elfelejtették –, az utolsó kételkedők is megadják magukat, teljes lesz a figyelem.

Juszti mama részletesen lefesti a régi családi viskójukat. Szinte ott lebeg előttük az elbeszélt táj, jól adagolva, széles gesztusokkal készíti elő a történetet. Az kicsit későn derül ki, hogy a hatvanas évek legelején járunk, és hogy Ignác még nincs tízéves, de ez – az ő halotti torán – lehet akár retorikai fogás is, késleltetés. Elvégre Juszti mama egész életében írt titokban, és az írósággal kacérkodó édesanya most, a maga spontán emlékbeszédében adagolhatja hatásosan az információkat a főszereplőről, a frissen eltemetett fiáról. Persze nincs így, de akár lehetne is.

A tájképen a családi viskó egy szoba-konyha, nincs se víz, se áram, ráadásul lent van a laposon, a sportpálya mellett, az Aljon, ahogy mindenki hívja. Senki sem lakik a kendergyár bűzös áztatótavához ilyen közel, a gazos mező közepén, csak ők, Jusztika, a férje, Márton, és a gyerekek, Böbe, Marci, Ignác, Mariann és Katalin. De a viskó körül pezseg az élet, a Kinizsi-telep lányai, lurkói mind odajárnak a pálya mellé, a kis tavakhoz, a gyár alá játszani, és a család pici portája meg a viskó tökéletes találkozási pont. Így az apró udvar folyton tele van élettel.

Jusztika sportgondnok, a focicsapat mezeit mossa, súrolja az öltözőt. Öt gyermek mellett is muszáj dolgoznia, a hadifogságból hazatérő férje nem volt hajlandó amolyan jobb híján orosz tanárnak állni, az egy elemit végzett parasztember azt válaszolta az elvtársaknak, ő azon a nyelven többet nem szólal meg, ezért nem kap állást sehol.

A fiatal Jusztika bő száz méterre robotol a háztól, a pályán áztatja a zoknikat, fázik a keze, meglepően hideg október van, szinte azonnal kihűl a mosóvíz, nem fogja oldani a szappan meg a szóda a makacs koszt. Az asszony nem gyanakszik, nem zavarja a ház melletti zsinatolás, máskor is csődület van a tanyájuk körül, de idővel mégis irritálni kezdi a dolog. Nem érti, mi történik, de a bőrén érzi, valami nincsen ott rendjén. És idővel tudatosul is benne, mi, túl sok mély, dörmögő hangot hall.

Ezek felnőttek. És amikor jobban megnézi magának a hangoskodókat, látja a rongyos zakókat, a munkáskabátokat. Ott hagyja a teknőt a padon, siet a házhoz, nyilván valami baj van a gyerekekkel, muszáj odaérnie, mielőtt kitör a botrány. Apró lábaival iparkodik, de mire odaér, már paprikás a hangulat, pedig a szél is feltámad, és télszagot kavar föl a dermedt pusztán, ilyenkor nyugodtak szoktak lenni a parasztok. De most a dermesztő idő sem csillapítja le őket, forr az indulat. Jusztika még épp csak hallótávolságba kerül, anyai füle már kihallja a félmondatokból, a rikoltozásból, mi a baj.

Valaki ellopta a gyárból a kendertilolók lópokrócait. Ebben a bitang hidegben vacognak a pihenőkön, megkötnek az izmaik. Nyilván ezek a senkiházi gyerekek vitték el azokat a büdös rongyokat, másnak az nem kell. Jusztika körbenéz, azonnal tud mindent. Elképesztő, hogy a férfiak vakok és siketek egyszerre. Marci mosolyt erőltet az arcára, de a jeges rémület úgy csillog rajta, mintha jégvirág lenne, tökéletesen egyértelmű, hogy ő csente el a pokrócokat, aminek egyfelől semmi értelme, másfelől a gyárból, munkásoktól közösségi holmit lopni halálos vétek. Erre nincs magyarázat. A jeges szélben tovább forrósodik a hangulat, a munkások lassan csőcselékké züllenek.

És ekkor kipenderül a hétéves Ignác. Huncut mosoly ül az arcán, és olyan helyes, szép gyerek, hogy még a férfiak szíve is meglágyul, ahogy hallgatják:

– Figyelem, figyelem, csak tessék, csak tessék!

Fennhangon beszél, rikoltozik, mint egy kisbíró, mint valami cirkuszi konferanszié.

– Világszám!

Jusztika rosszat sejt.

– Nem kell tovább várakozni, telepiek! Megjöttek a gyárból a repülő varázspokrócok. Kezdődhet az előadás!

Jusztika látja a nagyobbik fián, hogy ő lopta el a pokrócokat. Marci arcát a lelkiismeret-furdalás meg a rémület színezi vörösre. Többször majdnem közbe is avatkozik, emeli a kezét, de a kis Ignác lendületben van, szónokol, szervez.

– Színházra fel!

Ebbe a mondatba Jusztika belepirul.

A fiúcska a telepi nagyfiúkat kezdi noszogatni.

– Álljatok már oda, kutyaütők!

Ezen több munkás is elmosolyodik, ismerős a biztatás.

– Mintha élnél, gyerünk már!

A fiúk nem értik, mit akar a gyerek, de végül megfogják és tartják az alkalmi spanyolfalat, megépül a lópokrócok határolta pusztai színpad, és Ignác belibben.

– Taps, taps!

Próbálja ütemesen tapsoltatni a gyerekeket, de olyan rémültek – és nem is hisznek a hazugság erejében –, hogy alig akarnak csatlakozni. Nagy nehezen néhány szomszéd gyerek összeveri a tenyerét.

Ignác dalolni kezd, hamis és vékonyka gyerekhangját el-elfújja a szél, de olyan önfeledt, úgy rázza magát és tvisztel, hogy a taps erősödik, a pokrócok határolta parasztszínházban zeng a dal. Többen ösztönösen csatlakoznak, a lányok csilingelő magasa már nem vész el a szélfúvásban, és a varázslat néhány másodperce csak akkor pukkad ki, amikor az egyik gyerek kezéből kikapja a szél a pokrócot.

Ekkor elhal a dal. A fiúk a varázsszőnyegként ellebegő pléd után szaladnak. Jusztika úgy érzi, mindenki feszeng, a gyermek átlátszó meséje nem lehet gyógyír a lopás miatt érzett sértettségre. Gyógyír nem is lesz – a gyárban még hetek múlva is korholják a gyerekeket –, de a hirtelen harag elszáll, a melósok hónuk alá gyűrik a pokrócokat, és fütyörészve ballagnak vissza. Megtapad a fülükben a dallam, ott felejtődik az arcukon a mosoly, hogy milyen nagy szívvel és ügyetlenül hazudott nekik ez a csepűrágó fiúcska. Az egyik szeplős melós, miközben a hátára teríti a plédet, rá is gyújt a dalra, amit a srác olyan hamisan énekelt.

– Nem vagyok ideges, fő a nyugalom. Száz évig élek én, ha így folytatom…

A többiek vagy pfujolnak, vagy röhögve csatlakoznak, ballag a menet vissza a gyárba, a néma gyerekek meg állnak, nézik a távolodó melósokat, aztán hol a hősre, a legkisebb fiúra pillantanak, hol a bátyjára, akit megmentett. Jusztika észreveszi, hogy a gyerekek is tudták, Marci volt a ludas. A fiúnak már ömlik a könny a szeméből, amit az anyja remek érzékkel nem vesz észre, és maga elől is elhazudja, amit lát, mert különben továbbgondolná, és pillanatok alatt rájönne, Marci éppen azért lopta el a pokrócokat, hogy az öccsét, akit rémülten szeret, és akire ugyanennyire féltékeny is, valami hirtelen indulatból, dacból vagy irigységből, ki tudja, miért, bajba keverje.

De az asszony ezt nem akarja tudni, mert egy suhanás elég, hogy lássa a nagyobbik fián, az öcsi spontán pokrócszínháza, ez a mentőakció éppen elég büntetés neki. És nem azért, mert mindenki Ignácot isteníti, ezt Marci már megszokhatta, hanem mert úgy hull vissza rá saját féltékenysége, a lopás szégyene, mint a huzat elhagyta pernye.

Negyven év múlva, Ignác halotti torán Juszti mama akadozva, fulladó köhögéssel fejezi be ezt a hőstörténetet a gyermek Ignácról, amit addig soha senki nem hallott. A hálás és elképedt közönség révült csodálattal vár feloldozást, csattanót vagy tanulságot, de ilyenek még az elfogult anyai mesékben sincsenek. És bármi történt is negyven évvel azelőtt az áztatótavak mellett, „Deák T. – Halmágyi S.” 1963-as szerzeménye, melyet Korda György hangján játszott a rádió, nem lett jóslattá.

Ignác nem élt végül száz évet, mert nem „úgy folytatta”. És bár a gyászoló édesanya a toron is véghezvisz egy csodát, az ereje elfogy, nem tudja élvezni varázslata hatását. Isteni ereje elillan, egyik pillanatról a másikra olyan fáradtság tör rá, hogy többet szólni sem bír. Ölelgetik, simogatják az arcát, hálálkodnak a nagy mesélőnek, de ő nem képes reagálni.

Erik később megpróbálja kifaggatni az esetről a nagymamáját, szeretné magában továbbszőni a történetet, Ignác állítólagos hőstettét, azt az 1963-as didergős októberi délutánt a sportpálya mellett. Többször is megkérdezi a nagyanyját, miként zajlott a régi eset, de Juszti mama többé nem tudja felidézni a pusztai pokrócszínházat. És nemcsak a mesélés gesztusára, a halotti tor konkrét csodájára nem emlékszik – hiszen az természetes, az a közelmúlt –, de nem képes felidézni az eredeti esetet sem.

Ki tudja, milyen indulatok kavarogtak, amikor a gyermek Ignác megmentette a dühös munkások haragjától a kompániát. Talán ha sikerült volna még egyszer visszautazni abba az 1963-as délutánba, akkor sem lehetett volna kideríteni, valóban Marci hozta-e el a lópokrócokat, és hogy a naiv Ignác tényleg őt akarta-e menteni, vagy a saját bőrét (és akkor ő volt a tolvaj?). Mindez persze mindegy is, ahogy az is, történt-e valami hasonló egyáltalán. A mesélés maga az egyetlen, ami valóságos, a kínos hallgatást legyőző anyai szónoklat, ami némi méltóságot csempész Ignác csenevész búcsúztatójába, az egész temetésbe, melyen a családja, konkrétan a nagyobbik fia, teljes végakaratát megtagadta.

A történet után Erik kioldalog a ház elé, azt hiszi, bőgni fog, de még csak a könnyei sem indulnak meg. Mesterkélten, maga előtt is alakoskodva oldalra néz, hogy képzeletben megérkezik-e még egyszer az utolsó kukoricatörésről az apja, de olyan gyönge, önáltató a színjáték, hogy még csak nem is csalódott, amiért másodszorra nem sikerül odaképzelni semmit. És lehet, hogy van ebben némi megkönnyebbülés, halvány boldogság is.

Elvégre Ignác mégiscsak megérkezett. Ha nem is arról az utolsó kukoricatörésről, de Juszti mama pokrócszínházas meséje idevarázsolta – itt van valahol, itt kell lennie. Erre a kreált, de működőképes önfelmentő gondolatra a fiú megkönnyebbül, és a fejében folytatódik az utolsó kukoricatörés napja.

Mert bár hazatérni nem látta az apját, arra emlékszik, mi történt, miután ő maga is hazaért. 1992-ben zajlott az az utolsó kukoricatörés. A közös munka után a konyhában nevetgél a család, és Erik, a folyton vibráló kamasz fiú – aki bár elhatározta, hogy az első lehetséges busszal visszamegy a gimnáziumi barátaihoz a csongrádi albérletbe (hiszen hétköznap van, várják a többiek) – nem bír elmozdulni otthonról. Olyan sok a kacagás, a derűs pimaszság.

A családi tanács azt találgatja, milyen lesz a padlizsán rántva, amit Erik édesanyja a kukoricasor végére palántált. Végre ők is kipróbálják, milyen az új, divatos török tök íze. Márta panírozza a sápadt szeleteket, Ignác meg olyan jóízűen gúnyolja az eljárást, hogy a felesége gurgulázva nevet. A rántott padlizsán finom, és Erik nem képes felidézni, min nevetnek akkor tovább, ha nincs mit gúnyolni az ebéden, de valahogy tovább hullámzik velük a kora délután, olyan széles lendülettel, hogy azok az eltévedt jókedvhullámok az utolsókat a halotti tor utáni magányos álldogálásakor csapják vissza, amikor Erik szeretne még egy egészen kicsit ebben a villámgyorsan elillanó emlékben maradni, de már távoznak is az első rokonok, véget ért az apja halotti tora, a családtagok csöndesen mentegetőzve veszik a kabátot, ki szeret álldogálni a málló vakolat előtt a fojtogató penészszagban.

1.
A Karamazov testvérek
(a jelek)

Rövid lábú, fakó hajú, kopaszodó férfi vagyok, duzzadt táskákkal a szemem alatt, még éppen innen az ötvenen. A magyar pusztán születtem, egy Szegvár nevű kis falu szélén, a Kinizsi-telepen, katolikus magyar paraszti családban, és bármit csinálok, bárhová vet a sors, ez a legnagyobb történés az életemben, és ezt megpróbálom a jellemem részének tekinteni, és ha már az, kezdeni vele valamit. Kevés markáns jellemvonásom van, a beteges konfliktuskerüléssel és az örökös szorongással meg nehéz dicsekedni. Sokáig gyanakodtam azokra az emberekre, akik folyton a származásukkal bajlódnak, aztán amikor észrevettem, hogy én is közéjük tartozom, próbáltam megengedőbben viszonyulni hozzájuk.

Az apám, Ignác viszont sosem bízott a lélek embereiben, még a papokban sem, pedig papnak készült. Őt az Isten is egyenesen hallgatta meg, és adott úgy is, ha nem kérte. A pszichiáterektől kiverte a víz, félt és függött tőlük, a pszichológusokat meg csak egyszerűen megvetette, kinevette, lenézte.

Ezért nem gondoltam volna, hogy két évtizeddel a halála után pszichológusokat vagy papokat használ majd arra, hogy jelezzen nekem. Azt nem árulta el, mit akar, és láthatóan a lélek emberei sem tudták, eleinte a postás szerepükkel sem voltak tisztában, csak az egyikük. De ő meg kacérkodik a prófétasággal, és rendre akad a hóna alatt valami saját evangélium is. Talán ő illik a legjobban apámhoz, de ha már meghalt, nem akarok olyan embereken keresztül érintkezni vele, akik valamiben is hasonlítanak rá.

Sokáig azt hittem, nem tudok és nem is akarok megbocsátani se neki, se magamnak. És nem azért, mert haragszom. Hanem mert megszoktam már ezt a tömbös, zsíros gyűlöletet, ezt a sok salakot, kátrányt, mérget a fejemben. A mérgeim hozzám tartoznak, apámat jelentik. Vagyis tudat alatt attól félek, hogy ő annyira benne van már ebben a végtelen fájdalomhálóban, úgy beleragadt, hogy ha sikerül a haragot kisöpörnöm magamból, azzal együtt őt is kidobom. Emögött meg az a gyanú bujkál, hogy talán nem is volt jelentős ember, nagy karakter, csak a fájdalom teszi bennem, az emlékeimben azzá, ami meg azt is jelenti – mármint ha a gyűlölettel együtt ő is szemétdombra kerül –, hogy nem szeretem, szerettem eléggé, ami megint csak nekem okozna fájdalmat. Tehát nem olyan könnyű a megbocsátás folyamatát szabadjára engedni.

Az a remény meg csak a második pszichológussal folytatott beszélgetés után csillant föl, hogy apám talán nem is csak magáról akar beszélni velem. Ki tudja, mennyit változott ott, ahol lenni kényszerül. Valami anyagtalan térben, jelöletlenül, ki sejtheti itt, az általunk ismert világon, mennyi emléke maradt.

Sosem gondoltam volna, hogy ő fog provokálni, ő akar majd versemnek hőse lenni. Hogy üzen. Ráadásul pszichológusokkal. Nem mondom, apu, megleptél. Egyfelől jólesett, másfelől, bevallom neked, félek. Vettem a jeleket, és elhatároztam, hogy felveszem a kapcsolatot a futáraiddal, ha kell, visszamegyek hozzájuk, írok nekik, felhívom őket, és ha tényleg másokkal is lesz dolgom, azt se bánom. Végigcsinálom, amit a veled való szembenézés jelent, lejátsszuk, kidekázzuk, csinálunk a szakértőkkel lajstromokat.

Ezek akkor sem haszontalan dolgok, apu, ha most tökéletesen egyedül vagyok a világmindenségben, ha a túlvilági mese csak vigasz, és valójában nincs örök élet, nincs a földön túl semmi. Mert abban a borzalmas ketrecben, a szívemben mindenféle mágnesességtől, atomenergiától szétfeszül a tér, ott pokoli viharok dúlnak, és szeretnék valami rendet.

Vagy ha az nem megy, legalább szélcsendet.

✦

Apám sármjából én is örököltem valamennyit, de ő maga kifejezetten jóképű volt, megszólalásig úgy nézett ki, mint Bródy János. Ő sosem találkozott vele, de én többször a híres dalszerző, énekes közelébe sodródtam, ami nem jelenti azt, hogy ismerem, de nem is tudnám megismerni, kiszolgáltatott vagyok a közelében: ő az apám lehetséges alteregója, a jobbik sorsának kivetülése. Mármint az én szememben. Ami akár megmosolyogtató is lehet, hiszen csak a külső és egyetlen attribútum, a gitározás alapján képzelni el valakit valaki helyébe meredek és felszínes dolog.

De ha apám vágyait nézem, már közel sem olyan visszás a párhuzam. Apám ugyanis gyakran képzelte magát Tininek, ahogy ilyenkor hívta elképzelt barátját, aki hamar önmaga lett, összefolyt minden, elolvadtak a személyiséghatárok. Gyerekként, a linóleumos konyhában, a rántásillatú délutánban, a roskatag, piros konyhabútor előtt temérdek nehéz képzelgését hallgattam végig. Nem kellett kimondani, mikor történt meg a metamorfózis, lett apuból az idolja, értettem magamtól.

Egy közös esten, a színpadra lépés előtt elmondtam Bródynak, apám lehetséges földi énjének, sikeres megtestesülésének, milyen kényszerek üldöznek vele kapcsolatban. Szigorú októberi este volt, a magára hagyott, rideg budai művelődési ház hátsó fertályán álltunk ketten, a nyitva felejtett díszletajtó mellett a huzatban. Nehezen szültem meg a szavakat, kételyek között, és nem is tudom, én a helyében hittem volna-e a szédelgő, nyers mondataimnak, vagy dörgölőzésnek, öntetszelgésnek gondoltam volna a saját súlyától nehéz monológot.

Cigarettaszagot csapott be kintről a szél, a műszak, a technikusok nyilván végeztek, elnyomták a blázt, lassan nekünk is menni kellett, legalább a takarásba. „Megszólalásig”, ezt a szót ismételgettem, mintha ezzel hitelt adnék a szavaimnak, és bebizonyítanám, apám mennyire hasonlított rá. Azt láttam Bródy szemében, ezt már sokan mondták neki. Mennyi reménytelenül megcsúszott, kisiklott sorsú apa akart az álmaiban ő lenni – nyilván sok.

Nem lepte meg, és nem is hatotta meg túlságosan, és persze az is lehet, hogy csak zavarban volt, nem tudott vagy nem akart erre mit mondani. Mit felelhetett volna olyat, ami számomra ne lett volna sértő? Hiszen én, a „rosszabbik sors” fia, mondhatom, amit gondolok, zsolozsmázhatom a vádjaimat, okolhatom az apámat, kikérhetem a jussom, de ha mástól hallom, szükségszerűen bánt.

Hogy Bródyban is megmaradt ez a régi beszélgetés, és tudta, hogy zavarban vagyok kitárulkozó vallomásom után, az néhány év múlva kiderült. Rákos voltam. A kezelésekből túl hamar ráztam magam vissza az életbe, de akkorra szinte minden határon túljutottam, kellettek a segítő célok. Alig álltam le a fájdalomcsillapító drogokkal, még szteroidok tartották kordában a napjaimat, képes voltam idétlenül és veszélyesen korán kiállni a publikum elé, alig néhány hónappal a sugárkezelés befejezése után, hatvankilósan és félig némán. Odamentem mesélni, olvasni, dalolni, tekergetni, szétcincálni a magyar mondatokat; recsegve, rekedten. Apám lehetséges földi énje az előadás után hátrajött a színpad mögé.

– Apád most büszke lenne – mondta.

Az én testemben egy kísértet tántorgott le a színpadról, apám jobbik énje meg azzal vigasztalt, hogy a valódi most büszke lenne. Nem tudom, ez mit jelent. Ha álmodtam volna, miről árulkodna ez az álom? Mit mondana róla az az epés pszichiáter, akihez először elmentem? A jobbik én a rosszabbikat szelídíti, a maga módján mentegeti. Nem az volt életem előadása, de aki már nincs, büszke lenne rám miatta. A büfé előtt toporogtunk, mindenhonnan tolakodott a LED-fény. Készült egy csoportkép, mintha csak apámnak küldenénk. Ignác jobbik énje nem akart érzelgős lenni, nem ölelt meg, csak megfogta a vállam, és hozzátette:

– Azt is értem, mit akartál vele, hogy ebben az állapotban felmentél a színpadra.

Ebben nem vagyok biztos, hogy jól értem-e, és azóta sem tudom, igazat adjak-e neki, és elfogadjam az akkor szőtt mentségeimet a fontos köztes célokról, vagy inkább ismerjem be, nem voltam ítélőképességem teljes birtokában. Akárhogyan is történt, most vennem kell egy nagy levegőt, és abbahagynom az önvizsgálatot.

Meg kell próbálnom „venni az adást”, megérteni apám üzeneteit. Ehhez pedig arra van szükségem, hogy valahogyan kihátráljak a történeteiből. Különben eltakarom őt, és nem látok majd magamtól semmit. Vagyis nem azért kell takarékra tenni az önérzetem, mert magamról beszélni számomra kellemetlen lenne, hanem mert ha túl közel megyek a képhez, szemcsés lesz. Ám azt a luxust sem engedhetem meg magamnak, hogy hátradőljek, és mint néző szórakozzam végig ezt a múltfutamot. Kénytelenségből továbbra is a táblán maradok, de minden elfogultság nélkül Eriknek nevezem el magamat, Ignác elsőszülött fiát. Faluhelyen, a hetvenes években szokatlan lett volna ez a név, de szigorú akarok lenni a figurával, ezért egyszerű, pontos módszert használok. Felütöttem a naptárt, és megnéztem, hogy május 18-án, a születésnapomon milyen neveket ünneplünk. Két névnap esedékes akkor, az egyik női név, és Erik a másik.

✦

Erik jó ideig nem értette meg az apja üzeneteit, pedig idővel irritálóan közvetlenek lettek. Az első pszichiáter, a „doktor úr” azért kereste meg, mert ismert prédát akart a tévéműsorába. Erik akkoriban már sokat szerepelt, állt színpadon, a célnak megfelelt. Először azt kívánta, bár ne állt volna rá, de utólag azzal vigasztalta magát, az apja szomorú lett volna ott, ahol van, ahol várja a reakcióit, a válaszait. Mivel Ignác naiv és őszinte hívő volt, bizonyosan nem zavarná, ha Erik ezt másvilágnak nevezné.

A doktor úr, a pszichiáter – bár külsőre elütöttek – Eriket mégis az apjára emlékeztette. A túlélőre, aki függő, aki mögött elherdált évek, sőt élet van, és aki ezért mindent és mindenkit gyűlöl. A doktor úr évekig a tévében rendelt, közismert ember, ahogy Erik látta, jórészt indulatos a betegekkel, pellengérre állítja és szükségszerűen ki is szolgáltatja őket, s közben unatkozik. A túl sok élvezetben, fájdalomban, gyönyörben megcsömörlött, zsenitudatú, léha ember jelleme gyötrőn emlékeztetett Ignácra.

A stábbal egy hétköznap estében maradtak. Nem igaz, hogy Erik lámpalázasan készülődött volna, mégis túlpörgetett mindent, túl hamar haptákba állt, és nem bírta otthon. Akkor már másfél éve tombolt a járvány, a Covid nevű kór miatt bezárták az iskolákat, színházakat, takarékon pislákolt az élet. Erik is ritkán mozdult ki, hát elindult, hogy autózik kicsit a városban, körülnéz, de ő olyat nem tud, nem képes cél nélkül bolyongani, lelkiismeret-furdalása lesz tőle, szorong. Lassan, kimérten közelített. Az volt az érzése, mintha figyelne az a régen látott, mára ismeretlen, üres külváros, a békásmegyeri panelvadon.

A pici stáb az elhagyott, szellemjárta iskola stúdiójában várta. A doktor úr már valahol bent készült az épületben. Úgy tűnt, mintha a stúdió melletti tantermekben régen nem folyna oktatás, nem csak a járvány miatt zárták volna le, vastagabb volt a por, mélyebben ivódott be mindenbe, és régebbiek a nyomok, mint másfél év. A doktor úr bevonult a közös portréfotózásra, mintha a törvény nevében jött volna. Meghízott, elfolytak a vonásai, valahogy nőies lett, de a mozdulatai fölényesek voltak, a szeme tükrözte karaktere lényegét, a szélsőséges, ellentmondásos férfiét. Fáradt indulat látszott benne, unott izgatottság. Elhúzott szájjal mosolygott, mint aki már fölényben van. Puhán fogott kezet, nem mondott, nem kérdezett semmit. Nyomtatott jegyzetei voltak, a szerkesztő tehette elé nemrég. Egymásra kellett mosolyogniuk, és Erik érezte, hogy elpirul, nem bírt ránézni. Átvillant rajta, hogy ha ez egy meccs, akkor a doktor úr tényleg megnyerte a mérkőzést – már most.

Nyilvános tipródásukat élőben közvetítették, és Erik erre az utolsó pillanatban eszmélt rá. A szerkesztő, aki felkérte, rutinos róka, biztosan elárulta ezt neki előre, vagy ha nem, hát ki lehetett volna deríteni, hogy így lesz, de ő nyilván nem akarta tudni. Akkor talán nem megy oda, vagy készül, legalább azt végiggondolja, hogy arra mit felel majd, amit a doktor úr nyilván meg fog kérdezni.

– Maga minek jött ide?

A kérdés váratlanul érte, mint a színjeles diákot a feleltetés. Körbenézett az iskola lakatlan tantermében, és azt felelte:

– Nincs hová menni.

Erik utólag úgy vélte, ez a kiszaladt félmondat volt az egyetlen értékelhető válasza, különben minden létező csapdába belekergette magát. Úgy adta fel a doktor úrnak a labdákat, mint aki máskor nem is a lélek ügyeivel sáfárkodik megélhetésszerűen, nem alanyi, kitárulkozó mondatokat, analitikus családi vallomásokat körmölget évtizedek óta.

– Ez nem válasz!

A doktor úr türelmetlen volt, indulatos, narcisztikus, de csak fegyelmezetten vérszomjas. Közvetlenül csak szorult helyzetekben vádolta, de Erik gyakran megtette neki a szívességet, hogy közvetett eleganciával megtehesse. A doktor úr gyakran közbevágott, megkérdezte, érti-e, mit beszél. Értette, de nem úgy viselkedett, mint aki érti. Nem akarta, hogy mindez rászakadjon, túl akart lenni az egészen. Erik mellett aznap este ott kuporgott az önvád, az örökké letagadott és meghaladottnak gondolt indulat, hogy ő tehet a betegségéről, a saját hibájából lett rákos, nem a véletlen az oka, hanem ő.

A doktor úr füle mögött – a beszélgetésük előtt néhány hónappal – jóindulatú csomót találtak, le kellett szedni. Nyalkán mesélt a kalandjairól, saját lábán sétált be a műtőbe, és a teste jelzése után néhány hónappal rendezte a lelki számlát azokkal, akikkel elmérgesedett adóssága volt. Erik hallgatta. Akivel még nem történt komoly testi megaláztatás, egy pillanatra sem veszítette el a sorsát, és önhittsége alapja sem korrodálódott soha – miszerint sebezhetetlen –, az dicsekszik így a sérüléseivel. A doktor úr Erikre nézett, a tenyérnyi műtéti hegre a nyaki ütőere mellett, és azt kérdezte:

– Ugye téged nem műtöttek?

Erik azt hitte, nem változott semmit a betegsége óta. Azelőtt dühítette volna a doktor úr kevélysége. De ő ez ügyben már nem lehetett dühös, a személyes poklot nem lehet elmesélni. „Gyötrelemfabulák kezdőknek”, „szenvedéstanfolyam”. Az empátia évekkel és mérföldekkel hamarabb véget ér, mint hogy valamit meg lehetne sejteni abból, mit jelent a nyaki daganat, a négyes stádium, a kétoldali áttét.

Úgy látszik, valami ebből mégis leülepedett Erikben, mert a doktor úr érintettségéről szóló története, az üzenet, hogy ő nem adta fel a testi büszkeségét, nem hozta ki a sodrából. Még csak nem is uralkodott magán, tudatában volt, méltatlan lenne megpróbálnia kifejteni, vele mi történt, elárulná a saját szenvedését. Úgysem lehet átadni, civil azt nem foghatja föl. Erik ezért nem volt dühös, nem akarta elmagyarázni, hogy is van ez, nem akarta hatásos szünetekkel meggyőzni a doktor urat semmiről. Tudta, nem lehet. Nem jelentős tudás ez, de Erikben régen ennyi alázat sem volt. A doktor vádaskodni kezdett, ő meg arra gondolt, ha ezt ráhagyja, ha nem tud kinyögni valamit, és a pszichiáter kijelentése – hogy a beteg a hibás azért, mert kikerült a sorsából – érdemi cáfolat nélkül marad, akkor áldozathibáztatásnál asszisztált.

– Mindenki maga tehet róla, hogy beteg – horkant föl a doktor úr.

– Ez áldozathibáztatás.

– Az áldozatszerep maga a mentség.

– Ez ostobaság! – szakadt ki Erikből.

– Inkább a gyávák magyarázkodása!

Erik annyira magára figyelt, olyan mélyre akart lefúrni magában, hogy nem jutottak eszébe a gyerekek. Az óvodások, akik tumoroktól gyötörve, a kínok kínjától halnak meg. Persze kényelmes mentség, hogy a nyilvános beszélgetés közben a doktor úr kitartó kevélysége miatt akkora prés alatt volt, olyan frusztráltan, hogy nem tudott gondolkodni.

De ha ott, akkor eszébe jut az ártatlanok halála, ha rájön, hogy Ivan Karamazov anti-istenbizonyítékáról – a halálosan beteg gyerekekről, akik soha semmit nem véthettek a Teremtő ellen, vagyis egyértelműen bizonyítják, hogy Isten nem létezik – most, harminc év után végre megérthette, milyen célt szolgálnak a teremtésben, akkor rá kellett volna borítania a doktor úrra az asztalt. A halálosan beteg gyermek vagy tényleg Isten halálára bizonyíték, és akkor Dosztojevszkij rosszabbik énjének volt igaza, vagy arra, hogy a szenvedés nem szükségszerűen válasz valamire. Ha ezt ott felfogja, és tudatosul benne, hogy a doktor utcai közhelye milyen könnyedén csúszott át alávaló aljasságba, akkor talán meg kellett volna ütnie. Vagy petrencés rúddal utat mutatni neki. Efféle gesztusokkal úgysem mert volna élni, nem lett volna képes kezet emelni rá. Erik még az ördöggel is udvarias, a sátánt is kávéval kínálja, és megkérdezi, nem dolgozik-e túl sokat.

Nem lehet megítélni, ki volt a taszítóbb. Aki ereje híján egyszerűen felszínes volt és aljas, vagy akit megszédített, megalázott a saját lelki nyomora, mégsem tett ellene semmit.

A doktor mellett úgy fogyott belőle az erő, mintha több léken szivárgott volna egyszerre. Vagy mintha kergették volna. És lehet, hogy kergették is, csak az nem volt biztos, hogy ki üldözi. A doktor úr elől menekül, vagy a saját sejtései elől. Rákanyarodtak Ignác alkoholizmusára. A doktor úr háromszor vagy négyszer is megkérdezte egymás után:

– Kimondta-e valaha az apád, hogy elbaltázta az életét?

Erik nem tudta, kimondta-e. És ha igen, ha kimondta, hogy elszúrta, elbaszta, tönkretette magát és ezzel együtt a családját is – akkor mi van? Ha nem: azt sem tudta, hogy az számít-e. A doktor úr hangszínt váltott, megengedőbben folytatta.

– A megélt apaság életjóslat, meg lehet mutatni a mélyét, a mocskos alját, a formákat, ahogyan a jövendőt el lehet rontani!

– Világos – Erik ezt a szót ismételgette.

Ezt felelte mindenre. Máskor is szokása, de legalább százszor elmondta ez alatt a másfél óra alatt. Világos. A teremtés szava. Akkor is mantrázza, ha nem figyel, ha semmit sem ért.

– Világos.

Pörgött az irodai székben, ökölbe szorult a keze, fehérlettek az ujjai.

– Gyáva vagy utazni önmagadban? – ezt kérdezte háromszor egymás után a doktor úr.

A végén felemelte a hangját, és ha Erik nem vette volna észre, tudatosította benne, hogy háromszor nem akarta megérteni a kérdését.

– Nem önmagaddal, önmagadban kellene utazni!

Erik jóformán nem volt magánál, annak sem volt tudatában, hogy a doktor úr mondta ki, vagy ő vallotta be, hogy az apja tulajdonképpen öngyilkos lett, hogy nem az ital vitte el, hanem halálra itta magát, ami véletlenül sem ugyanaz. Pedig a beszélgetés közben sem lett volna mindegy, melyikük mondta ki.

– Azt sem vagy képes meglátni, hogy a nyomdokaiba lépsz? – emelte föl a hangját.

Erik nem felelt, és magában sem mormolta el, hogy világos.

– A racionalizálás a te drogod, ezt használod önmagad és a világ ellen – szónokolt tovább a doktor úr. – A gondolataidat iszod, abba fogsz belehalni. Hamar. Hamar meg fogsz halni. Már elképesztően súlyosan üzent a tested, mégsem fogod fel, mennyire kevés időd van. Nagyon kevés, el sem hiszed, mennyire. – Vett egy nagy levegőt. – Hogyhogy nem látod, mennyire kevés időd van, hogy lehetsz ilyen elbizakodott?!

Racionalizálás: (1.) Amikor racionális magyarázatokkal fedjük el cselekedetünk valódi okát. (2.) Hétköznapi értelemben önáltatás. Ha az egyén olyan helyzetbe kerül, amelyben negatív következtetéseket is le kell vonnia önmagára nézve, mégis a valóságot torzítja.

Eriknek megritkultak a szavai. Egyre hosszabb, vaskos hallgatások jöttek. Egy jókora üvegfalon át belátott a szerkesztői némaszobába.

– Akkor olvass leveleket! – javasolta a szerkesztő a doktor úrnak.

Erik úgy érezte magát, mintha a saját álmában lenne. Nem tudta eldönteni, ezt a mondatot a némaszoba gyatra szigetelése miatt hallotta, a doktor ül füleséből szivárgott-e ki, vagy csak elképzelte. Az utóbbi tűnt a legvalószínűbbnek, de ekkor a doktor úr, minden átvezetés nélkül, olvasni kezdett valami szöveget. Minden egymásra volt csúszva, összekeveredett. Hol kibírhatatlanul lassú volt a beszélgetésük, hol pattogott, nem tudta követni. Erik tökéletesen meggyőzte magát, hogy csak képzelte az előbbi szerkesztői utasítást, ezért amikor megismétlődött, képtelen volt meglepődni.

– Az apja! – súgta a doktor fülébe a szerkesztő.

Ez most egyértelműen a fülesből jött. Erik később nem is tudta, hogy a második súgás után a doktor kérdezett-e egyáltalán valamit, vagy csak úgy, minden kényszer nélkül szolgáltatta ki magát. Ignác, mármint a lassan húsz éve kísértő szelleme odaült mellé, mindkettőjük helyett röstellte magát. Amikor Erik föleszmélt, a doktor úr megismételte a summázatot.

– Apád öngyilkos lett, halálra itta magát.

Aztán ránézett, és összefoglalta a látottakat.

– Le akarod másolni az apádat.

Erik nem mert oldalra nézni, ami nevetséges önáltatás volt, a valóságban nem ült mellette senki, se az apja, se az apja szelleme. Ő mégis megpróbálta teljesen kizárni a tudatából a perifériás látását.

– Addig racionalizálsz, míg meg nem ölöd magad. Mint ő. És az is öngyilkosság lesz. Csak legális.

Erik megfogta a torkát, eltakarta a heget. Nem emlékezett rá, mondott-e valamit erre. A doktor úr ezután békén hagyta, a várva várt betelefonálókkal bajlódott, és közhelyei, úgy tűnt, rendre betalálnak. Némán mentek le az emeletről, a parkolóban kezet fogtak. Erik már ellépett a kocsi felé, amikor a doktor úr visszahívta.

– Tudod, hogy ez a jegesen hideg kéz mit jelent?

Biztos gyakran csinálja ezt a trükköt, gondolta Erik, és megérezte, hogy fázik a keze.

– Nem – felelte.

– A rettegés – mondta a doktor úr. – Ez a rettegés jele.

Már a kocsiból szólt ki, leengedte az ablakot.

– Kérjél segítséget, amíg nem lesz nagyobb baj.

Az Apám üzent kitalált történet. A valósággal való egyezés nem a véletlen műve, de a regény fikció, minden szereplőt, helyzetet a képzeletem formált meg és át.

A szöveg idézeteket tartalmaz: özvegy Grecsóné Bereczki Jusztina Megszülettem egy kazal tövében című önéletírásának részletét és Wenger Tibor – Gyenes György Babits Mihály betegségei című cikkének (Osteologiai Közlemények, 2015/1–2, 7. oldal) néhány sorát.

✦

Köszönöm a segítséget, munkát barátaimnak, Beck Zoltánnak és Nádasdy Ádámnak, nélkülük más lenne ez a regény. Köszönöm a Magvető Kiadó régi bizalmát és Turi Tímea szerkesztő és Schmal Alexandra nagyszerű segítségét.

✦

Hálás szívvel köszönöm az édesanyám, az öcsém és a nagynénéim emlékeit, jó szavát, megértését, segítségét, nagyvonalú elfogadását, a feleségem, Árvai Judit segítségét, ötleteit, a lányom figyelmét, szavait.

Továbbá köszönöm Angster Mária, Bacsa István, Beck Zoltán, Bródy János, Dibó György, Féja Endre, Holman Endre, Kántor Péter, Kapitány Zsuzsa, Nádasdy Ádám, Orvos-Tóth Noémi, Petrányi Ágota, Sándor Pál, Szira Péter szavait, vallomásait, nélkülük nem született volna meg ez a regény.

Köszönöm Sárvári László családfakutató ötleteit, figyelmét és áldozatos munkáját.

Grecsó Krisztián

Tartalom

Előhang

1. A Karamazov testvérek
(a jelek)

2. Don Quijote
(az áldozat)

3. Kései sirató
(katonaság 1.0)

4. Üdvözlégy, Mária
(katonaság 1.1)

5. Mire megjössz
(katonaság 1.2)

6. A Fekete Tulipán
(a telepi beatzenekar)

7. Herkulesfürdői emlék
(a színész)

8. Gyermekké tettél
(katonaság 2.0)

9. Balázsolás
(nők)

10. Valaki feljegyzéseiből
(a megmentő)

11. A boldog ember
(a szervilis)

12. Himnusz minden időben
(az alkoholista)

13. Francia csók
(megbocsáthatatlan hibák)

14. Viharsarok
(a végjáték)

15. A Pál utcai fiúk
(az üzenet)

Utóhang

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Molnár Eszter Edina
A borítót Árvai Judit ötletének és fotójának
felhasználásával Baranyai (b) András tervezte
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 492 6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL