Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

EDGAR WALLACE

I. Arachi, a kölcsönző

II. Az adóprés

III. A király emelkedése

IV. A király bukása

V. Olandi meggyilkolása

VI. A lépésmérő

VII. Bosambo öccse

VIII. A n’gombik trónja

IX. A kichu

X. Az „áldozat gyermeke”

XI. „Wu”

XII. A követség

XIII. Puskák az akasavoknál

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Edgar Wallace

BOSAMBO

fordította:
Arányi Erzsébet

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-521-1 EPUB
ISBN 978-963-559-522-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1914

az elektronikus kiadás az 1936. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
Bosambo of the River

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

EDGAR WALLACE

A „mesemondók mesterének” az élete és karrierje maga is mese. A világhírű író, akinek könyvei többmillió példányban forognak közkézen mind az öt világrészben, örökbe fogadott lelenc volt és sohase ismerte az édes szüleit. A nevelőapja hordár volt a londoni Billingsgate-halpiacon és ő is azzal kezdte, hogy segített hordani a halat a bárkából a piacra. Mikor ezt megunta, rikkancs lett, aztán nyomdászinas, majd tejeslegény és művirágkereskedő, végül pedig - amikor már minden vállalkozásával csődbe került katonának állt.

Mint közönséges „Tommy“ került Dél-Afrikába, ahol - szerencséjére - a kórházi csapatokhoz osztották be. A könnyű szolgálat mellett sok szabadideje volt és ekkor kezdett „irodalommal" foglalkozni. Először csak úgy, hogy „bökverseket“ írogatott azokról az eseményekről, amelyekben komikumot talált s ezeket a verseket fölolvasta kollégáinak, majd az ő biztatásukra beállított velük a gyarmati lapok szerkesztőségeibe.

Első írásain nem látszottak meg azok a bizonyos „oroszlán-körmök", melyek már korán elárulják a nagy írók kvalitásait. A bök-versek mellett krónikákat ír és kritikát, színes rajzokat a délafrikai városok társadalmi életéről, majd lassanként nekilendül a komolyabb publicisztikának és politikai tudósításokat küld egyes nagyobb londoni lapoknak, de még annyira nem tud írni, - illetőleg annyira nincs tisztában az ortográfiával - hogy gépíró-kisasszonnyal fésülteti át a cikkeit. Mark Twain és Rudyard Kipling hatása alatt áll még; „hátborzongató fantáziája" még alszik egyelőre, csak éles megfigyelő tehetségét köszörüli a személyek és események forgatagában, amelyek körülveszik.

A katonaságtól már úgy válik meg, mint újságíró és Fokvárosban éri az angol-búr háború, amelyet ő már előre látott és régebben megjósolt. Hadi tudósító lesz, egyik frontról a másikra sodródik. Közvetlen közelből látja az angol világhatalom nagy faktorait. Haig és Kitchener, Methuen és French, Rhodes Cecil és Winston Churchill mind személyes ismerősei és részben jóbarátai, a „szirdar” - Kitchener lord - kivételével, aki hadi törvényszék elé akarta állíttatni, mert kijátszotta a távirati cenzúrát és szenzációs, de az angol vezérkarnak kellemetlen tudósításokat küldött Londonba.

Így lett Wallace is pioneerje a brit imperializmusnak, amelynek dicsőségével Rudyard Kipling harsonázza tele a világot és Joe Chamberlain kolosszális koncepciói vetik meg az alapjait. Hasonlatosak hozzá abban is mind a ketten, hogy éppen olyan self made man-ek azok is, mint ő: Kipling vigécből lett költő és író, Chamberlain pedig lakatosinasból lett a brit világbirodalom mindenható minisztere. Es mindhármukat a fanatizált nacionalizmus - a törhetetlen hit az angol nemzet világtörténelmi hivatásában - korbácsolta fölfelé a rögös karrierek spirális útján, amelynek utolsó stációja a siker, a népszerűség, a vagyon és a hatalom.

De Edgar Wallace, ha nem is lett végképen hűtlen ifjúságának ideáljához, lassanként más utakra tért és - fölfedezte önmagát. A kalandos élet megszokása, a változatos események állandó izgalma és a sok tapasztalás, amit folyton hányatott életében szinte tudat alatt raktározott el az emlékezete, izgatni kezdte a fantáziáját és így születtek meg dél-afrikai zsánerképei, érdekes, színes elbeszélései a brit gyarmatok küzdelmes életéből, - a Bosambo-históriák, a Sanders-történetek - melyekben a félbarbár bennszülöttek jellemének bámulatosan éles rajza és a brit intelligenciának fölényesen derült filozófiája, kedélyes humora megvesztegető harmóniában ölelkezik.

Nevét azonban nem ezek a könyvei tették világhíressé, hanem detektívregényei. A megjelölés - abban az értelemben, ahogy Gaboriau, Le Queux, Fletcher, Conan Doyle, Oppenheim és a többi detektív-írók kezelik ezt a műfajt - nem is egészen helyes; sokkal találóbb, ha azt mondjuk, hogy Wallace a nagystílű, zseniális gonosztevők krónikása, akinek a detektivjei voltaképpen sohase nyomoznak „tudományos metódusok" szerint, mint például a híres Sherlock Holmes. Wallace regényeiben csak események vannak, - de milyen hajmeresztő, szívverést elállító események! - amelyeknek egymásra következő forgataga, mint gigászi lavina, görgeti magával a gonosztevőt és a detektívet, örökké ugrásra készen, hogy elkapják egymás torkát...

Wallace regényei ritkán kezdődnek valami rémes bűnténnyel, amelyet aztán „éles logikával és tudományos készültséggel" kinyomoz a detektív. Ez már nagyon ismert, kitaposott út, amely nem terem szenzációt és izgalmakat; mert - amit lehetett - Sherlock Holmes és Arséne Lupin mindent learattak ebben a műfajban. Wallacenak nincsen „típusa": se detektív-, se gonosztevő-típus nem ismétlődik nála soha. A misztikus borzalmak, a fantasztikus kalandok zseniális mestere ő, - nem analizál, nincsenek teóriái - csak fantáziája van. De ez aztán olyan gazdag, hogy két marokkal szórja kincseit, valósággal halmozza a bonyodalmakat, fölényes művészettel játszik az olvasó idegein és a végső megoldásig egyre jobban feszíti a lelki izgalmak húrjait.

Óriási népszerűségének, nagy olvasottságának ez a titka. - „Hátborzongató fantáziája - írja a Westminster Gazette - nem ismer korlátokat, bravúros zsenialitással teremt oly kétségbeesett, végletes helyzeteket, amelyekből lehetetlennek látszik a kibontakozás és - amikor már azt várnók, hogy minden logika és józan ész csődöt mond - Wallace mesteri egyszerűséggel, egészen természetes eszközökkel oldja meg a bonyodalmat...“

„Wizard among the mystery-mongers" - boszorkánymester a rejtelem-regények birodalmában - mondja a Daily Graphic és megállapítja, hogy az olvasóközönség sohase csalódik Wallace regényeiben, mert az író az első sortól az utolsóig soha egy pillanatra se hagyja gondolkozni az olvasót; minden érzéket megejtő fantáziájával ráfekszik az idegeire, hatalmába keríti az értelmét, nem engedi lélegzethez jutni, szinte extázisba ejti a hajmeresztő kalandok és lélegzetfojtó veszedelmek pergőtüzével, úgy hogy nem bírja letenni a könyvet, míg csak a végszóhoz nem ér.

Ezért szállóige, hogy „lehetetlen szabadulni Wallace izgató regényeinek varázsától.“ Ez magyarázza meg, hogy minden újabb könyve százezres kiadásokban jelenik meg és hajórakományok szállítják Amerikába és az angol gyarmatokba. És Wallace karrierje még egyre fölfelé ível, minden új regénye egy-egy szenzáció és mind nagyobb tömegeket terel olvasóinak sokmilliós táborába, mert aki csak egyetlen könyvét olvasta is, olthatatlan vággyal keresi a többit, hiszen valamennyi regénye új és új izgalmak forgatagába vezet.

Sikereinek főtényezője - azon túl, hogy a meséje lüktet és a bonyodalmat mesterien tudja fölépíteni - legkivált az, hogy fanatikusan üldözi és valósággal gyűlöli a gonosztevőket. Emellett meggyőződéses apostola a társadalmi rendnek és a tiszta morálnak; soha, egyetlen „destruktív” sort, sőt egyetlen egy ilyen szót se ír le és valamennyi regényében győz a törvény, az igazság - ha még oly zseniális és elszánt is a gonosztevő. Végezetül pedig a happy end, - a szerencsés befejezés - mely rendszerint az izgalmak során két egymásra találó tiszta lélek házasságával végződik, teljesen kielégíti és megnyugtatja az olvasót.

Ez a kötet nem abba a kategóriába tartozik, amelynek révén Wallace nevét szárnyára kapta a hír. - „Nincs benne fantázia és mégis érdekes” - mondja róla a Sunday Times kritikusa. És Bosambo valóban nem is regényhős. Semmiféle olyan egyéni vonása, kvalitása nincsen, amely arra predesztinálná, hogy epikus alakot faragjon ki belőle az író. Egyszerű, közönséges néger törzsfőnök, akit csakis veleszületett ösztöneinek finomultabb fejlettsége és természetes eszének furfangja emel társai fölé. Naiv típus, amelynek pszichéje és mentalitása a gyermekére emlékeztet. Kíváncsi, gyanakvó és fortélyos természet, akinek folyton azon jár az esze, hogy hogyan szedhetné rá a vetélytársát és ellenfelét. Kapzsiságánál csak az óvatossága nagyobb, amely mindig visszatartja attól, hogy túlmerész, kalandos akciókkal kockáztassa a kitűzött célt és az elérni kívánt eredményt.

És Wallace mégis meg tudja fogni az olvasót ezzel a szürke figurával - a hatásvadászat minden külső eszköze nélkül. Igazi kabinetalakot faragott Bosambóból, akinek jelleme és egyénisége a regényírónak tudat alatt elraktározott emlékeiből született meg. Egyesíti magában a primitív vadembernek minden kirívó vonását, alattomos simulékonyságát, zabolátlan vadságát, babonás előítéleteit, gyermekes fantáziáját, mely gyakran sodorja félszeg helyzetekbe, tragikomikus kalandokba és éppen akkor szolgáltatja ki, mint védtelen bűnbakot a brit hatalomnak, amikor azt hiszi, hogy sikerült rászednie a rettegett fehér embert.

Az apró zsánerképek, a különböző néger típusok és jellemek azért hatnak közvetlen erővel, mert Wallace egészen közelről, személyes tapasztalatai révén ismerte és figyelhette meg Afrika bennszülöttjeit, amikor éveken át hányódott-vetődött Afrika belsejében. Maga is részt vett az afrikai brit gyarmatok küzdelmes életében, megfordult az őserdőkben, tanúja volt az egymással torzsalkodó néger törzsek alattomos vetélkedésének, ahogy kölcsönösen elgáncsolni, kifosztani igyekeztek egymást és színről-színre látta a brit uralom politikájának fölényes taktikáját is, mely abban csúcsosodik ki, hogy egymás ellen játssza ki a villongó törzseket és a döntő pillanatban, vagyis akkor tolja föl magát ítélőbírónak köztük, amikor már kenyértörésre - fegyverek élére - kerülne a dolog.

Sajátságos, furcsa faj a néger. Megvan az a különös tulajdonsága, hogy mindig úgy cselekszik, ahogyan az ember legkevésbé várja tőle és éppen ebben van a brit kormányzó-politikának minden nehézsége Afrikában. Az angol tisztviselő semmire se számíthat biztosan, ha bennszülött törzsekről van szó; minden eshetőségre készen kell tehát lennie és számolnia kell a legképtelenebb fordulatokkal is, ha kudarcot vallani nem akar. Ilyen „sok fából faragott ember” Sanders kormányzó, aki higgadt szelídséggel palástolja vaserélyét és túljár a legravaszabb néger észjárásán is. Mintaképe a brit közigazgatási tisztviselőnek, szigora kormányzója - de nem zsarnoka - a gondjaira bízott népeknek. Őrt áll fölöttük, de pórázon is tartja őket; jutalmazza és bünteti - érdemük szerint - a törzsek főnökeit.

Ezek közt Bosambo a legtehetségesebb azon a vidéken, amely fölött a brit uralom inkább csak névleges. A ravasz néger, aki megfordult Libériában és a parti kikötőkben, hamar kimagaslik vetélytársai közül, egyrészt, mert ragadt rá valami angol nyelvtudás és más részt, mert kóborlásai közben megismerte az angolok hatalmát, amely - ezzel tisztában van - eltiporja, aki ellene szegül és szembeszáll vele. Bosambo tehát a brit kormányzóhoz szegődik, a bizalmasa lesz, de azért - ahol csak lehet - maga felé hajlik a keze a brit bizalom árnyékában. És Wallace páratlan éleslátással, csillogó humorral írja meg ennek a néger kalandornak viselt dolgait, amint bámulatos ügyességgel járja tojástáncát a tisztességnek és ravasz önzésnek szűk határmezsgyéjén. A legsötétebb Afrikának érdekes, egzotikus tükörképét tárja elénk ez a kötet, amelyben egészen új oldalról ismerjük meg Wallacenak fényes írói kvalitásait.

Zigány Árpád

I.
Arachi, a kölcsönző

Sok évvel ezelőtt a monroviai törvényszék életfogytig tartó kényszermunkára ítélte Bosambót. A nevezetes férfin a Kroo partjáról származott és ennélfogva, mint a bennszülöttek általában, hivatásos tolvaj volt. Az ítélet után kezébe nyomtak egy fejszét, meg egy fűrészt, kiutaltak számára egy darab őserdőt és megbízták, hogy záros határidőn belül döntsön ki bizonyos számú mahagóni-fát, néhány hasonló sorsú, szerencsétlen elítélt társaságában.

A libériái kormányzat azonban óvatos volt s azért, hogy Bosambo engedelmessége felől megbizonyosodjék egész sereg honfitársát bízta meg azzal, hogy Bosambo felett őrködjék. Az őröket megfelelő fegyverekkel látták el. Az értékes fegyverek fontos hivatást töltöttek be annakidején Gettysburgnál. Történelmi nevezetességüket emelte, hogy a remek puskákat Grant elnök ajándékozta egykor Libéria elnökének. Azonban a festői fegyverek találó képessége nem volt éppen kifogástalan - különösen a gyakorlatlan zsoldosok kezében sültek el kissé nehezen.

Bosambo tehát,mitsem tartva e híres fegyverektől, fejszéjét bűnös célra használta fel. amennyiben leütötte vele Colé „kapitányt", aztán pedig szenvedélyes sietséggel igyekezett elhagyni a fogolytelepet. Bár a kapitány olyan fekete volt, amilyen csak az igazi néger lehet, a libériái almanach tanúsága szerint mégis nemesi családból származott. Legénysége nagy buzgalommal igyekezett megbosszulni feljebbvalója halálát; azonban, mire annak zsebéből előkeresték a muníciós kamra kulcsát, hogy puskáikba töltést szerezhessenek, Bosambo már ungon-berken túl volt. A gettysburgi puskákkal aztán pompás céllövészeti gyakorlatokat folytattak Bosambo után - még kétszáz yardnyi távolságra is ellőttek! -, de a gyorslábú férfin akkorra már egy mérföldnél is távolabbra jutott.

A hatóság - mit tehetett egyebet?... - kitűzött 250 dollár jutalmat annak, aki Bosambót élve, vagy halva előkeríti. Ámbár ezt az összeget a hadügyminiszter féltestvére magának követelte és fel is vette az ügyben végzett eredményes szolgálataiért, a valóság mégis az, hogy Bosambót nem sikerült kézre keríteni. Bosambo a kedvező alkalmat arra használta fel, hogy tapasztalatainak bővítésére gyönyörű utazást tett egy távoli országba. Itt megbecsülték az erényeit, úgyhogy az ochori törzs csakhamar főnökévé választotta.

Bosambo azonban, mint vérbeli sportférfiú, ezután sem hagyta békén üldözőit. Alig fér kétség ahhoz, hogy a Kroo parti felkelés - amelynek elnyomása a libériái kormányzatnak 821 font sterlingjébe és tizenhat shillingjébe került - Bosambo izgatásának és szervezésének volt az eredménye.

A második forradalom még veszedelmesebb és költségesebb volt, úgyhogy a libériái kormányzóság panaszt emelt Nagy-Britanniánál a zavargások miatt. Sanders kerületi kormányzót bízták meg a részre nem hajló vizsgálat vezetésével. Ez alapos kutatás után kijelentette, hogy Bosambo sem egyenesen, sem közvetve nem vádolható a forradalom szervezésével, vagy szításával. Hogy ezzel a megállapítással mennyire volt egy véleményen a libériái hatóság, annak fényes jele, hogy - most már kétezer dollár jutalmat tűzött ki Bosambo fejére. A hirdetés megjegyezte, a gyöngébbek kedvéért, hogy pótlások nem fogadtatnak el, hanem mint meg nem felelők visszautasíttatnak. Ez a hír igen távoli vidékekre is eljutott; annál különösebb, hogy az Isisiben tartózkodó Arachi nem mindjárt akkor, hanem csak évekkel később szerzett tudomást az esetről.

Arachi az isisi-törzsből származott és a legtehetségesebb „kölcsönzők” egyike volt. Különös legendák kerengtek felőle a folyó felső és alsó folyása táján egyaránt. S ha megesett, hogy Yokának a felesége fazekat kért kölcsön Otaki hitvesétől, akkor ez odaadta ugyan neki az edényt, de odaillő tréfával kiáltotta utána: „Ó te szemtelen Arachi!" És a falusiakat majd szétvetette a nevetés, ha meghallották ezt a tréfás felkiáltást.

Arachi főnök fia volt, de olyan törzsből származott, ahol ez a tisztség nem öröklődött a családban, sőt meglehetősen sok, hozzá hasonló főnök-ivadék szaladgált a környéken, úgyhogy a származása nem biztosított különösebb előnyt Arachinak. Semmiesetre sem hozott neki annyit a konyhára, mint amennyire ő értékelte az előkelőségét.

Arachi szikár, magastermetű férfiú volt, de a térdkalácsa olyan bütykös, hogy szinte nevetségessé tette. Fejét fontoskodón egy oldalra billentette és szívében mélységes megvetéssel nézte le minden embertársát.

Egyszer csak beállított Sandershez, a kerületi kormányzóhoz.

- Lord - kezdte beszédét -, én főnök fia vagyok és amint már bizonyára értesülni méltóztattál, leírhatatlanul okos. Ha az emberek megpillantanak az utcán, tisztelettel suttogják: „Ebben az előkelő ifjú emberben titokzatos erők lakoznak..." ez tudniillik már messziről meglátszik rajtam. E kitűnő tulajdonságaim mellett bátorkodom lordságod tudomására hozni még azt is. hogy mesés szónoki képességem messze földön ismertté tette a nevemet.

- Sok fecsegő akad ezen a vidéken Arachi, de szerencsére nem veszi mindegyik a fáradságot, hogy két napig hajókázzék lefelé a folyón, csupán csak azért, hogy ezt nekem tudomásomra adja, - válaszolta Sanders kelletlenül.

- Uram - felelte Arachi rábeszélő hangon -, azért jöttem hozzád, mert szeretnék származásomnak megfelelő hivatalhoz jutni. Tapasztaltam ugyanis, hogy apró főnökeid között többen nem állnak hivatásuk magaslatán és nem elég bölcsek annak méltó betöltésére. Nos, hogy rövid legyek, én főnöknek vagyok a fia és szeretnék az atyám örökébe lépni. Kegyeskedjél azt is megfontolni, méltóságos uram, hogy hosszú ideig éltem idegen népek között és beszélem az angola törzsek nyelvét.

Sanders unottan sóhajtott:

- Hétszer zaklattál már kéréseddel, Arachi és én hétszer állapítottam meg, hogy nem vagy alkalmas főnöknek. Most utoljára ünnepélyesen kijelentem, hogy: ha még egyszer alkalmatlankodni mernél ebben az ügyben, akkor kidobatlak a majmok közé. Ami pedig angola-nyelvtudományodat illeti, hát majd akkor leszel főnök, ha az angola törzs itten letelepszik, amitől Isten óvjon!

Arachi csüggedés nélkül tért vissza falujába. Szíve mélyén meg volt győződve, hogy Sanders irigyli titkos hatalmát és ezért üldözi. Elhatározta, hogy remek kunyhót épít a falu végén, barátainak segítségével. Mindenekelőtt, hogy megszilárdítsa a hitelét, nagymennyiségű gabonát és sót halmozott fel. Célszerű visszafizetési ígéretekkel, latba vetve egész ékesszólási tehetségét, mindent a szomszéd falvakból szerzett be.

A kunyhó felépült, mert Arachi kölcsönzött kincseinek láttára valamennyi földije hitelbe dolgozott neki. A tágas kunyhó már messziről olyan pompásnak látszott, akárcsak a királyi palota. Gyönyörű állatbőrök ékesítették a falakat és tették puhává a gazda ágyát.

- Ko! - kiáltottak a bennszülöttek a sok remek holmitól elragadtatva.

És szentül hitték, hogy Arachi ezt a sok kincset atyjának rejtett, földalatti kincseskamrájából szerezte, amelynek kulcsát bizonyára mostanában találta meg. A néphit szerint ugyanis minden főnöknek megvan a maga rejtett kincseskamrája. Különösen azok hirdették ezt a valószínűséget, akik munkájukkal, vagy kölcsöneikkel hozzájárultak ahhoz a pompához, ami Arachit most körülvette.

- Én két zsák sót kölcsönöztem Arachinak - mondotta Pidini, Kolombolo halászfalucska főnöke. - Bár Arachi megesküdött tulajdon életére, hogy az esős időszak kezdete után három nappal visszafizeti, magamban kissé mégis kételkedtem a megbízhatóságában, de most már látom, hogy valóban olyan gazdag, amilyennek állítja magát. Egyébként, ha vissza nem fizeti, lefoglaltatom remek ágyát.

Egy másik faluban, az Ombili-folyó mentén, az Isisi-törzs főnöke viszont így érvelt a feleségének:

- Nos, asszony, láttad Arachi pompás kunyhóját? Remélem, most már elismered, hogy milyen igazságtalanul zsémbeltél és tiltakoztál, hogy odakölcsönözzem az ágyamat Arachinak?

- Uram, belátom, hogy tévedtem - mondta alázatosan az asszony. - De, látod, attól féltem, hogy nem fizeti vissza a sót, ahogyan megígérte. Most már beismerem, hogy ez oktalan aggodalom volt, mert rengeteg sót láttam felraktározva a kunyhójában.

Arachi hitele ezek után megingathatatlannak látszott a folyónak mind felső, mind alsó folyásánál, úgyhogy mikor a szélhámos megkérte Korari kezét, nem sok vita után meg is kapta, pedig Korari a gazdag Putaninak, a halászok főnökének volt a leánya és még nagyon is fiatal volt.

A karcsú, bájos leányka igazán megérte azt az ezer rézrudat és busz zsák sót, amit az atyja kialkudott érte Arachi a saját életére, azonkívül valamennyi ördögre és bizonyos számú különböző istenségre szentül megesküdött, hogy a kialkudott árt megfizeti Korari atyjának azon a napon, amikor a hold bizonyos megállapított állásba kerül a folyóhoz.

Ezután Arachi naponként mindig ugyanabban az órában végig sétált a falun remek majom-farkból készült ruhájában, amelyet az Isisi-törzs királyának öccsétől kölcsönzött. Egyébként nem dolgozott semmit, nem halászott többé, nem vadászott és a szántóföldön sem végzett semmi munkát.

Feleségének nagy ékesszólással fejtegette e különösnek látszó körülmény okát. Napnyugtától kezdve hajnalhasadásig szünet nélkül beszélt Arachi, a javíthatatlan fecsegő. Különösen, ha legkedvesebb témájához érkezett el s önmagáról kezdett beszélni, akkor semmi áron sem lehetett elhallgattatni. Addig szónokolt, amig a szegény gyermek fejét egyik oldalról a másikra, élűiről hátra és hátulról előre billentette a leküzdhetetlen álmosság.

Végnélküli szónoklataiban arról biztosította a szegény kicsikét, hogy rendkívüli tehetségeiért bizalmas embere Sandinak is, aki értéke szerint méltányolja szenzációs terveit. Lángeszű tervei biztosítják neki azt a kiváltságot, hogy nem kell dolgoznia, mint más közönséges halandónak. Ráadásul pedig Sanders becsületszóval kötelezte magát, hogy főnökké teszi, ha eljön az ideje és Korarinak akkor olyan jó dolga lesz, mint akármelyik királynénak. Szegény fiatal asszonyka odaadta volna az egész jövendő dicsőséget azért, ha most nyugodtan pihenhetett volna az ágyában és nem kellett volna hallgatnia Arachi nagyratörő ábrándozásait.

Arachi nem volt ugyan keresztény, de azért mégis hitt a csodákban. Hitét abba a legnagyobb csodába vetette, amely szerint jól lehet élni ezen a földön anélkül, hogy az ember dolgoznék. Már-már közel volt ahhoz, hogy teljesülni lássa ezt a csodát.

Mindenesetre csoda segítette keresztül azon az irtózatos viharon, amely hitelezői között kitört, amikor a kölcsönök különböző határideje lejárt és Arachi senkinek sem tudott fizetni. Minden félórában más hitelező állított be Arachi kunyhójába, majd seregestül is jöttek és mindegyik haragosan követelődzött. Végül egy viharos délután mind egyszerre jelentek meg és igazságuk érzetében, az egész falu szemeláttára elvittek minden elmozdíthatót a kunyhóból. Korari kétségbeesetten zokogott a szégyentől. Arachi annyira különbnek tartotta magát hitelezőinél, hogy hite szerint az ilyen alacsony állású emberek durvasága nem is érhet fel hozzá; ezért meglehetősen egykedvűen viselte el az egész esetet, pedig a hitelezők ugyancsak kevés kímélettel bántak el vele.

- Te semmirekellő tolvaj! - ordított rá az egyik, egy pompás karosszék tulajdonosa. - Nem elég, hogy nem fizetsz semmit a bútorunk használatáért, hanem úgy látszik, hogy már tüzet sem tudsz rakni mással, mint remek karosszékemnek az aljával.

Arachi a filozófus nyugalmával felelte, hogy elvihetik tőle mindezeket a nagyszerű dolgokat - ezt meg is tették -, becsmérelhetik is, ahogyan csak akarják - ezt is megcselekedték -, de nem vehetik el a kunyhót, amit az ő munkájukkal és segítségükkel épített fel, mert az ellenkeznék a törzs szokásaival és törvényeivel. S nem vehetik el bizalmát önmagában, mert ez ellenkeznék a természet törvényeivel - tudniillik az Arachi természetének törvényeivel.

- Asszony - vigasztalta zokogó ifjú feleségét - az ilyen dolgok megesnek az életben. Úgy érzem, hogy a sors áldozata vagyok. Ezért meg fogom cserélni isteneimet, mert akikben eddig hittem, azok nem segítettek eléggé; pedig emlékezhetsz rá, hogy órákat töltöttem az őserdőben imádságban, hogy megnyerjem hajlandóságukat.

Arachinak sok minden megfordult az elméjében. Többek között az is, hogy Sanderst előbb-utóbb mégis csak sikerűi meglágyítania és akkor majd hatalmas főnökké teszi. Vagy, ha ezt nem is érheti el, talán kiáshatna valami nagy kincset a folyó medréből, mint egykor Ufabi, a n’gombi ember.

Ez az utóbbi eszme különösen megtetszett Arachinak. Másnap tehát napkelte előtt kisétált a folyó partjára és elkezdett ásni. Már két ásónyomnyi földet vetett ki, amikor mérhetetlen fáradtság vett rajta erőt, úgyhogy kénytelen volt abbahagyni a kincskeresést. De filozófiája ismét megvigasztalta, mert így okoskodott: - „Vagy van a folyam medrében kincs, vagy nincs; ha van, akkor ki biztosit arról, hogy éppen azon a helyen nyugszik, ahol én ások? Ha pedig nincs, akkor meg úgyis hiába kutatok.” - Visszatért tehát csupasz és füstös kunyhójába és buzgón magyarázgatta feleségének, hogy ezek az emberek gyűlölik őt és féltékenyek rá titkos hatalma miatt: - azért rabolták ki! De majd elkövetkezik a leszámolás napja, amikor Arachi hatalmas főnök lesz és kölcsön fog kérni barátjától, a rettenthetetlen n’gombitól egy sereg katonát, akik az ő parancsára majd felgyújtják ellenségeinek kunyhóit.

Annyira megszokta, hogy kölcsönökben gondolkozzék, hogy már a hadsereg kölcsönzését is egészen természetesnek tartotta.

Az árverést követő napon megérkezett Arachi apósa is, hogy mentse, ami még menthető Korari hozományából, de már későn érkezett.

- Gyalázatos fickó! - fakadt ki keserűn - hát így fizetsz az én megfizethetetlen lányomért? Valóban nyomorult, hitvány gazember vagy!

- Soh’se aggódjál, halász - vigasztalta Arachi leereszkedően az apósát -, én Sandi barátja vagyok, tudom, hogy ő minden áldozatra képes érettem és rövid időn belül meglátod, hogy a többi ember fölé fog emelni. Alá este hosszabb megbeszélésem lesz vele és ha visszalépek, majd meglátod, halász, hogy milyen fényes eredményt értem el.

Arachinak, mint vérbeli szélhámosnak, megvolt az a különös jó tulajdonsága, hogy meg tudta győzni az embereket. Így sikerült meggyőznie az apósát is, pedig tudvalevő, hogy a rokonságnak éppen ezt a fajtáját legnehezebb meggyőzni pénzügyi dolgokban.

Arachi tehát elbúcsúzott fiatal hitvesétől, aki boldog volt, hogy néhány órára megszabadult fecsegő férjétől és rögtön lefeküdt, hogy kipihenje az álmatlan éjszakák fáradalmait.

Arachi kétségkívül alkalmas pillanatban érkezett Sanders főhadiszállására, melyet a kerületi kormányzó az Isisi- és Ikeli-folyók összefolyásánál jól megerősített táborban ütött fel.

Sanders éppen javában osztogatta parancsait, amikor az ordonánc váratlan vendéget jelentett be neki.

- Miféle ember? - kérdezte Sanders fáradtan.

- Uram, ehhez hasonlót még nem láttam errefelé. - válaszolta a tisztiszolga.

Sanders kiment és tetőtől-talpig szemügyre vette látogatóját. Az idegen felállt és mindkét kezét magasba emelve üdvözölte a kerületi kormányzót. Sanders fürkészve vizsgálta. Nem az ismert törzsek közül származott. Arca nem volt oldalt bevagdalva, mint a bomongoké, de a homloka sem volt tetovált, mint a Kis-folyó menti népeké.

- Honnan jössz? - kérdezte tőle szuahéli nyelven, mert ez az ottani diplomácia nyelve, akárcsak nálunk a francia; de az ember a fejét rázta.

Sanders még egyszer megpróbálkozott a bomongok nyelvén, azt gondolván, hogy az idegen talán a bokeri-törzsből származik; de a néger Sanders előtt ismeretlen nyelven felelt.

- Quel nom avez-vous? - faggatta tovább Sanders franciául; majd portugál nyelven is megismételte a kérdést. Erre végre megoldódott az idegen nyelve és Sanders hamarosan megtudta, hogy látogatója egy kis angolai törzsnek főnöke a Kongó mellől és azért hagyta el országát, mert nem akar rabszolgaságban élni.

- Vidd a táborba a legénységhez, adj enni a gyámoltalannak - parancsolta Sanders a szolgájának és nem is gondolt vele többé.'

Nem sok ideje maradt ugyanis arra, hogy foglalkozzék a táborába tévedő idegen bennszülöttekkel. Mostanában minden percét arra kellett szentelnie, hogy kézre kerítsen bizonyos Abdul Hazim nevű arab gentlemant, aki a bennszülötteknek törvény ellenére puskaport és fegyvereket adott el.

- Ha sikerül elfogni, ugyancsak megkeserüli merészségét a kópé - jelentette ki Sanders a houssza-kapitánynak.

Abdul Hazim osztotta Sanders véleményét és azért következetesen kitért az útjából, még pedig olyan ügyesen, hogy Sanders egy heti hiábavaló kutatás után, eredmény nélkül tért vissza főhadiszállására.

A kerületi kormányzó tehát igen ingerlékeny hangulatban volt. Betegnek érezte magát, a mocsárláz utóhatása jelentkezett nála, a kudarca pedig felbosszantotta. Semmi sem ment simán a maga útján. Levél is érkezett a gyarmatügyi minisztériumtól, amely éppen Abdul Hazim ügyének elintézését sürgette. Most igazán legkevesebb szüksége sem lett volna Sandersnek arra, hogy hosszadalmas tárgyalásokba kezdjen a housszákkal, de az egyik harcias zsoldos katona éppen most keveredett bele valami verekedésbe és mind ezt a kellemetlenséget megkoronázta, hogy a fekete houssza-tiszt két órával későbben 38 és fél fokos lázzal ágynak esett.

- Hozd ide a disznókat - parancsolta Sanders dühösen, mikor a houssza-őrmester a verekedésről jelentést tett. A parancsra az idegeid és egy harcias katonát. Kanót, kisérték Sanders elé.

- Lord - jelentette ki a houssza ünnepélyesen - Istenemre mondom, aki hatalmasabb minden más istennél, én nem vagyok hibás. Ez a kaffer kutya nem akart felelni, amikor szóltam hozzá, aztán meg az én húsporciómra is rátette a kezét. Ekkor nem türtőztethettem magamat tovább és elvertem.

- Ez az egész? - kérdezte Sanders.

- Ez, uram.

- Más semmi egyebet nem tett az idegen, mint hogy megfogta a húsporciódat és nem felelt, amikor megszólítottad?

- Semmi egyebet, uram.

Sanders hátravetette magát bírói székén és szigorú tekintettel méregette a housszát; aztán nyugodtan így szólt:

- Ha kellőképpen mérlegelem az esetet, akkor mindenekelőtt azt kell megállapítanom, hogy ha valaki a houssza-törzsből származik, az már származásánál fogva előkelő ember... lord, király! De most én azért ülök a bírói székben, hogy igazságot szolgáltassak és nem szabad különbséget tennem a király között, mint amilyen te vagy és a rabszolga között, mint amilyen ez a hallgatag idegen. Így van?

- Így van, uram.

- Már most én úgy tudom, hogy a törvény tiltja azt, hogy bárki személyesen vegyen elégtételt, ha még oly nagy is a sértés. Az egyetlen helyes eljárás az lett volna ebben az esetben, ha a szolgálati szabályzat értelmében feljebbvalóidnak jelented az esetet. Így van?

- Így, uram.

- Ennélfogva te megszegted a törvényt. Ugye, ez az igazság?

- Ez az igazság, uram.

- Most térj vissza a csapatodhoz, mondd el ezt az igazságot társaidnak és hagyj békét a kaffernak... Aki pedig legközelebb megkísérli a törvény áthágását, az majd a maga bőrén fogja megérezni, hogy mi a törvénytisztelet. Indulj!

A houssza távozott.

- Azt hiszem, nem mindennapi önfegyelmet mutattam, amikor nem rúgtam ki egyszerűen ezt a két verekedő kutyát, - mondta másnap reggel Sanders a lábadozó houssza-kapitánynak.

- Ön rendkívüli ember - válaszolta a tiszt meggyőződéssel. - A napokban bizonyára megkapja a gyarmati nemességet, hacsak nem tesz jó előre kellő óvintézkedéseket.

Sanders nem vette tudomásul a kapitány gúnyos célzását a Szent Mihály és a Szent György lovagrendekre vonatkozólag. Jól tudta, hogy nem igen számíthat rendjelre mindaddig, amig Abdul Hazim szabadon szaladgál. Nem volt tehát rózsás hangulatban, amikor Arachi megérkezett kölcsön-csónakján. Kanoéját négy ember evezőcsapásai hajtották. Az embereket egy Isisi-menti faluban fogadta és olyan fizetési ígéretekkel kábította el őket, amelyeknek sohasem akart eleget tenni.

- Uram - kezdte Arachi ünnepélyesen -, most egyenesen azért csónakáztam két napig a folyón lefelé, hogy felajánljam szolgálataimat lordságodnak; mert, ha nem is vagyok főnök, azért mégis túlontúl jelentős ember vagyok a falumban, aztán meg az eszem se lustább és rosszabb, mint akármelyik főnöké.

- A házad sem, ha ugyan minden igaz, amit felőle hallottam. - felelte Sanders szárazon.

Arachi összerezzent.

- Uram - mondta alázatosan - te mindent tudsz, a te szemed mindenhova elhat és mindenfelé fordul, mint a kaméleon nyelve.

Sanders nem akart időzni a kellemetlen képnél, amelyet Arachi elébe varázsolt a hasonlatával, hanem szóba állt a szélhámossal.

- Arachi - kezdte - ez egyszer olyan időben jöttél, hogy hasznomra lehetsz. Itt van a táboromban egy, messze országból érkezett idegen ember, aki nem ismeri ezt a vidéket és mégis szeretne rajta átutazni. Mivel te beszéled az angola nyelvet, kisérd el kanoédban a francia határig és ott bocsásd útjára. E célból megfizetem a négy evezősödet, terólad pedig meg fogok emlékezni, ha valaha szükséged lesz rá.

Arachi nem éppen erre az eredményre vágyott, de ez is jobb volt a semminél. Másnap tehát útra kelt az idegennel. Mielőtt elindultak, Sanders jó tanácsokkal látta el.

- A Kis-Kusu-folyón menjetek, Arachi - hagyta meg neki.

- Lord - válaszolta Arachi - a Csendes-vizeken rövidebb az út. Ez is a francia partokra visz és elég mély a hajózásra.

- Az egyik rövidebb, a másik hosszabb - vetette oda Sanders bosszúsan. - A Csendes-folyó mentén tanyázik Abdul Hazim, a rabszolgakereskedő, aki nagyon szívesen vásárolja az angola-törzsbelieket, mert kitűnő kertészek. Ügyelj hát magadra és menj békével!

Arachi ment. Igen kellemetlen véletlen volt, hogy két főhitelezőjével akadt össze az útján. Ezeknek meglehetősen nagy követeléseik voltak Arachinak kölcsönzött élelmiszerekért és most igen erélyesen léptek fel vele szemben. Arachi csak ékes rábeszélő tehetségének köszönhette, hogy megmenekült a karmaik közül és még egyszer, utoljára, megkegyelmeztek neki.

- Nyilvánvaló - mondta az egyik - hogy most Sandi kegyeibe férkőztél, te cégéres gazember. Ezt ugyan neked magadnak nem hinném el, hiába mondanád, de mivel a csónakosok is beszélik, hát az ő szavuknak hitelt adok.

- Állításomat ez a néma is megerősíti - mondta Arachi, az utasára mutatva. - S mert csupán én értek a nyelvén, Sanders igen fontos megbízatásokkal látott cl bizonyos királyokhoz. Ezek a fejedelmek értékes ajándékokkal fognak megtisztelni és én visszatérésem után mindent megfizetek nektek, amivel csak tartozom, sőt még valamivel többet is, hálám jeléül.

Ígéreteitől némileg megnyugodva, futni engedték a hitelezői. Meg kell említenünk, hogy Arachi, aki sohasem hitt senkinek és sohasem adott kölcsön senkinek, egy szót sem tartott igaznak abból, amit Sanderstől hallott.

Sehogy sem tudta elképzelni, hogy ki lehet a szótalan angola, mi lehet a megbízatása és hogy miért éppen őt választotta ki Sanders az angola őrzésére. Könnyen megérthetett volna mindent, ha elhitte volna, amit Sanders mondott neki, de Arachi nem tudta elképzelni, hogy az emberek igazat is beszélhessenek.

Egyik éjszaka, mikor a kanoe kikötött egy kis szigeten és az evezősök azon buzgólkodtak, hogy estebédet készítsenek a nemes Arachinak, a szélhámos így szólította meg az idegent:

- Tulajdonképpen nem értem, idegen, hogy Sandi szomszédom és jóbarátom miért kért meg éppen engem arra a szívességre, hogy a francia határra kísérjelek téged?

- Jóltevőm - válaszolta az angola - én idegen vagyok és nem szeretnék rabszolgakereskedők kezébe kerülni, ezért nem mertem egyedül nekivágni az útnak, hanem Sanders segítségét kértem. A francia határhoz közel lakik az angola-balulu törzs, ezek rokonaim, egy hiten vannak velem.

- Miben hisztek?

- Én hiszek az ördögben és a Ju-Juban - felelte az angola egyszerűen. - Különösen pedig a tízszemű Billimiben hiszek, aki a kígyókat felnyársalja. Vallásomhoz tartozik az is, hogy gyűlöljem az arabokat.

Arachi elgondolkozott a hallottakon és azon kezdett csodálkozni, hogy lám - Sanders mégis az igazat mondta neki!

- S mi igaz Abdul Arabival? - faggatta tovább az angolát. - Azt hiszem, hogy Sandi nem mondott igazat, amikor azt állította, hogy ez rabszolgákkal kereskedik- Mert, ha ez igaz lenne, akkor már régen megtámadta volna az Isisi-törzset is.

Az angola a fejet rázta.

- Ezek a dolgok meghaladják az értelmemet - mondta -, de annyit biztosan tudok, hogy az arab azért rabolja és vásárolja az angolákat, mert azok jó kertészek és értenek a gyümölcsfák ojtásához.

Mindez újabb elmélyedésre ösztönözte Arachit. Így gondolkozott:

- Ha Abdul a legképzettebb kertészeket akarja megkeríteni, akkor le kell jönnie a Felső-folyóhoz, mert ezek ott tanyáznak Kis-Akasavában. Az Isisieket bizonyára azért nem bántja, mert ezek közismert munkakerülők és idegen éghajlat alatt rövidesen elpusztulnak.

Arachi e megfontolással gazdagabban folytatta útját egészen addig, amig elérkezett arra a pontra, ahol irányt kellett volna változtatnia, ha a legrövidebb úton akarta elérni a francia határt.

Itt elhagyta evezőseit, meg a rábízott idegent és egyedül ment tovább a Csendes-vizeken fölfelé. Fél napi evezés után Abdul táborába ért. A rabszolgakereskedő titkos kémei lépést tartottak vele a parton, úgyhogy amikor kikötött, egyszerre, mintha a földből nőttek volna ki, emberek vették körül.

- Vezessetek uratokhoz, egyszerű emberek - mondta Arachi -, mert én az isisi-törzs főnöke vagyok, fontos ügyben jövök és titkos magánkihallgatáson óhajtok beszélni uratokkal.

- Ha csakugyan isisi vagy, és hogy az vagy, azt aszott termeted és dicsekvő beszéded eléggé bizonyítja, akkor az én uram nagyon rövidesen fog elbánni veled - felelte egyik letartóztatója.

Abdul Hazim zömök termetű, vastag nyakú, kényelemszerető ember volt. Ezért állandó készültségben tartotta csapatát, hogy az első fehér sisak, vagy houssza fezének láttára hirtelen odább állhasson. Jól tudta mekkora veszedelmet jelentene számára, ha Sanders körmei közé jutna. Ebben a pillanatban halvány árnyalata bársony szőnyegen ült, kicsiny sátrának ajtaja előtt. Gyanakodva fürkészte az előtte álló Arachi vonásait és szótlanul hallgatta szóáradatát.

- Hitetlen kutya! - förmedt rá végül - honnan tudhatom, hogy nem hazudsz-e és nem vagy-e Sanders kéme?... Azt hiszem, leghelyesebb lesz, ha minél előbb elvágatom a nyakadat.

Arachi bőségesen kifejtette, hogy miért ne vágassa el Abdul az ő nyakát. Érvelésére az arab nyugodtan válaszolt:

- Kutya-hitü, ha igaz, hogy az angola itt tartózkodik a közelben, akkor mi szükségem van a te közbenjárásodra és miért fizessek érte neked, holott ingyen is megszerezhetem?

- Azért - magyarázta Arachi meggyőző hangon - mert először is ez az idegen nem az egyetlen angola ebben az országban, másodszor, mert az én befolyásom igen nagy Sandersra és harmadszor, mert az emberek, akiket ismerek, feltétlenül bíznak bennem és így nemcsak erről az egy üzletről lehet köztünk szó, hanem még nagyon sok megfelelő embert szállíthatok lordságodnak.

Abdul meggondolta a dolgot. Azután Arachi ismét visszament arra a helyre, ahol az angolát és az evezősöket hagyta. Kis kanoé úszott a csónakja után, amivel a rabszolgakereskedő látta el. Amint megérkezett, haladék nélkül felkeltette mély álmából az angolát és így szólt hozzá: