First published as Last Kiss of Summer in 2026 by arrangement with Rights People, London

Produced by Alloy Entartainment LLC

Copyright © 2026 by Alloy Entertainment LLC

Fordította © Németi Anita, 2026

A könyv sem egészben, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül.

Fordította © Németi Anita, 2026

Kiadta a Menő Könyvek,

a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar

Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Lehotka Gábor

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: Kaposvári Zsolt

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-584-927-7

Anyának és apának.

Lorraine Knapp emlékére, aki imádta a szerelmi történeteket,

és Joan Fellemannak, aki mindent megtett azért,

hogy megtanuljam a szeretet nyelvét.

ELSŐ FEJEZET

A Sagamore hídon áthaladva van egy pillanat, amikor az idősík kitágul és innen fentről vethetek egy pillantást a csatornán túl terpeszkedő óceánra. Még a kora reggeli ködben is jól látom a kék szalagot, amely a kellemes, sőt talán egyenesen fantasztikus nyár ígéretét hordozza. Már nagyon vágytam rá, hogy itt legyek. Két fájdalmas év telt el azóta, hogy a családommal utoljára Cape Codon jártunk, de ez az időszak még ennél is hosszabbnak tűnt. A csuklómon lévő gyöngy karkötőt babrálom, amely arra emlékeztet, hogy ne pazaroljam el a hátralévő időmet.

Veleszületett szívrendellenességgel jöttem a világra, csecsemőkoromban pedig transzplantáción estem át. Az új szívemet egy Edith B. Eichman nevű lánytól kaptam, röviden EBE-től, két nyárral ezelőtt azonban problémák adódtak. Január óta viszont stabil az állapotom, és mivel már nem kell az orvosom közelsége miatt Brookline-ban rostokolnom, két év után végre visszatérünk a boldogság szigetére.

Ahogy az autónk lassan átgurul a hídon, arrébb tolom a nővéremet, és lövök egy fotót. Elküldöm Maddynek egy üzenettel együtt, amelyben az áll, hogy fussunk össze kávézni, mielőtt elkezd melózni. Alig várom a találkozást. Úgy tervezzük, hogy egész nyáron a kedvenc elfoglaltságainknak hódolunk majd, vagyis turizunk, lazulunk a Northport Beachen, természetjáró túrákra megyünk, esszük Maddy sütikölteményeit, és művészeti felfedezőútra indulunk. Van mit bepótolnom.

– Ne fotózz már megint! – morogja Abbi, és a túlméretezett pulcsija kapucniját vörös fürtjeire húzza.

Mivel kölcsönadta a kocsiját a barátjának, Camnek egy providence-i fellépéshez, így hozzánk hasonlóan ő is kénytelen volt korán kelni.

– Még alig kelt fel a nap, és borús az idő – ugratom, miközben tisztában vagyok azzal, hogy ugyanúgy, ahogy szinte minden este a vizsgaidőszak vége óta, ezúttal is késő estig bulizott az emersonos barátaival. Genetikai csodának számít, hogy ilyen aktív társasági élet mellett mégis 4-es átlaggal lavíroz a politikai kommunikáció és újságírás szakon, amihez hozzájön még a környezettudományi mellékszak is. Ezt a szuperképességet sajnos én nem örököltem. – Miért van rajtad napszemüveg?

– Mert vintage. – Abbi mély hangja fenyegetően cseng. – Eszembe sem jutna csak úgy bedobni egy vászontáskába.

– Inkább azért, mert fáradt vagy. – Eljátszom a gondolattal, hogy beszólok neki a másnapossága miatt, de túl jó kedvem van ahhoz, hogy belemenjek egy komolyabb szócsatába, amiben amúgy is alulmaradnék. A döntésemet érzelmi fejlődésként könyvelem el. A gimi elvégzésének köszönhetően egyfajta új érettségi szintre léptem. Vagy nevezhetjük csak simán önvédelemnek.

– Nézd! – mutatok a távolba az arca előtt, de rácsap a kezemre.

– Ott az óceán… nagy ügy. Már ezerszer láttam.

– Abigail – nyafogom, miközben jól tudom, hogy azok után, amiket az elmúlt években tett értem, kedvesebbnek kellene lennem hozzá. Abbi tavaly ősszel a műtétem miatt halasztott egy félévet, és amikor rosszra fordultak a dolgok, és az iskolai barátaim udvariasan felszívódtak, ő jelentette számomra az érzelmi biztonságot. Ő és Maddy, a második legjobb barátnőm… nem, a legeslegjobb barátnőm segítettek abban, hogy ne dobjam fel a bakancsot, persze nem a szívelégtelenség, hanem a végtelen unalom miatt. Nem röplabdázhattam, nem járhattam suliba, és nem mehettem a művészeti táborba, helyette napról napra arra vártam, hogy mikor fogok meghalni.

– Seraaaa – nyávogja vissza, de szeplős arcán halvány mosoly jelenik meg, ami egyértelműen arra utal, hogy nem dühös rám. – Ne felejts el kívánni valamit, mielőtt leérünk a hídról! – figyelmeztet, majd összegömbölyödve ismét bekuckózik a sarokba. – Esetleg kívánhatnád azt, hogy Luke ne legyen még helyesebb.

– Luke azért annyira nem helyes – motyogom magam elé.

Abbi felhorkant, mert még lehunyt szemmel is átlát rajtam.

Ingerülten felsóhajtok és visszafordulok az ablakom felé. Az ismerős, feketészöld, zavaros vizű csatorna déli irányba kígyózva belevész a ködbe, és a látványtól összefacsarodik a szívem.

Igyekszem nem gondolni Luke-ra, az egykori legjobb barátomra, és ezt Abbi is tudja.

Két évvel ezelőtt, amikor néhány nappal korábban indultunk haza Brookline-ba, a hídon azt kívántam, hogy ne legyen komoly gond a szívemmel. Ez nyilvánvalóan nem jött be. Hetekig tartó, egymást érő orvosi vizsgálatok, tesztek és megfigyelések után hármas stádiumú hipertrófiás kardiomiopátiát, vagyis szívizom-megvastagodást diagnosztizáltak nálam. Nem igazán jutott időm a Luke iránti fellángolásomon és azon töprengeni, hogy mekkorát tévedtem, amikor azt hittem, hogy az érzés kölcsönös. A helyzet csak hetekkel később tudatosult bennem. Visszautasított. És még csak nem is jelentkezett, hogy megkérdezze, miért utaztunk el olyan hirtelen a Cape-ről.

Egyévnyi több-kevesebb sikerrel járó kísérletezgetés után tavaly októberben átestem egy kisebb műtéten, és ezt követően végre találtak számomra egy gyógyszert, ami bevált. EBE-t egy nap majd le kell cserélni, de az orvosom szerint van még nagyjából öt évem, mielőtt az egészségem romlani kezdene. Jelenleg jól érzem magam, és meg akarok tenni mindent, amire az elmúlt két évben nem volt lehetőségem. Tanári munkát kaptam a régi művésztáboromban, a szüleim pedig belementek abba, hogy kihagyjak egy évet és átgondoljam, hogyan tovább. Fogalmam sincs, hogy melyik utat választom majd, de azt tudom, hogy minél több dolgot szeretnék megvalósítani. Több időt akarok szánni szórakozásra, utazásra, és olyan sok új élmény begyűjtésére, amennyit csak bele tudok sűríteni az életembe, mielőtt új szívre lenne szükségem, és a komoly műtét miatt le kellene lassítanom. Bőven van min gondolkodnom anélkül is, hogy Luke-on és azon rágódnék, hogy milyen vacak barátnak bizonyult, vagy hogy mi lehetett volna közöttünk, ha nem értem félre a helyzetet.

Ahogy leérünk a hídról és újra felgyorsulunk, esküszöm, még a felhők is szétválnak előttünk. A következő három hónapra végre magunk mögött hagyjuk belső Massachusettset, és a nyár tárt karokkal vár bennünket. Itt minden sokkal vidámabbnak tűnik. A fák zöldje mélyebb, és a levegő jóval melegebb még ebben a nyirkos, ködös időben is. Úgy érzem, mintha minden a visszatérésünket ünnepelné. Nem hagyom, hogy Luke tönkretegye ezt a nyarat.

Visszateszem a fejhallgatómat, és kiválasztom azt a lejátszási listát, amit Maddyvel közösen állítottunk össze Sera és Maddy Legcsodásabb Nyara néven.

És nem sokkal később már meg is érkezünk. A főutcán apró, bozontos, barnás-bézs színű kisnyulak kandikálnak ki a magas, nyíratlan fűből. Egyszerre kiáltunk fel, amikor meglátjuk az útkereszteződésünkben kihelyezett új stoptáblákat, amelyek mind a négy sarkon ott állnak, és a folyóírással írt Beach Rose Lane utcatáblát.

– Épp ideje volt már – jegyzi meg apa, miközben egy velem nagyjából egykorúakból álló biciklis csapat húz el mellettünk. Horgászbot van a hátukra szíjazva, és a kikötő felé tartanak. Látszik rajtuk, hogy helyiek. Mindannyian integetnek nekünk, mi pedig annak ellenére is visszaintünk, hogy nem ismerjük őket.

Cédrusszürke, Cape Cod-i stílusban épült házunk barátságosan bújik meg egy óriási rododendronbokor mellett, amely kiskorunkban tökéletes búvóhelyként szolgált a bújócskázások során. Baloldalt egy sor japán rózsabokor választ el bennünket Luke-ék kék homlokzatú házától. Ahogy végighajtunk a kocsibeállón, az autó kereke alatt ropog a fehér, zúzott kagylóhéj. Még mielőtt megállnánk, feltépem az ajtót, és kipattanok, hogy kinyissam a garázst. Miután beütöm a kódot, és az ajtó nyikorogva kitárul, a ház jobb oldalán futó keskeny ösvény felé veszem az irányt.

Igaz, hogy apa lejött néha a karbantartási munkák miatt, de a hátsó terasz egy kissé mégis elhagyatottnak tűnik. A tűzrakó hely rozsdás és tele van száraz falevéllel, a pergolára akasztott kétszemélyes hinta pedig el van törve, és az egyik fele ferdén lóg le a homokba. A kert végében álló régi játszóvár és a lombház azonban stabilnak tűnik. Jó téma lenne egy festményhez, és alig várom, hogy kicsomagoljam a vízfestékeimet.

Miközben kínlódva elhúzom a konyhába nyíló vaskos tolóajtót, Abbi és anya az első adag csomaggal a kezükben bejönnek a garázs felől.

– Segítek – ajánlom fel, majd lerúgom a tornacipőmet, és zokniban csúszkálva szökdécselek végig a sima fapadlón.

Anya azonban leint.

– Nem, nem, csak menj, cuccolj le! Tudom, hogy már alig várod a randit Maddyvel. – Leteszi a szatyrokat az étkezőasztalra, és körbepillant a sötét faburkolatú konyhán. – Olyan jó újra itt lenni – mondja, miközben felém nyújtja a kezét, és megsimogatja világosbarna hajamat, ami pont ugyanolyan árnyalatú, mint az övé. A család zsidó ágára ütöttem, Abbi pedig a vörös hajával és a szeplőivel apa ír rokonaira hasonlít.

– Szerintem is – jegyzem meg mosolyogva. – Majd hozunk muffint – ígérem, amikor apa belép egy újabb adag holmival a kezében.

– Nekem kettőt – vágja rá, mielőtt leteszi a bevásárlószatyrokat, és az alagsorba indul. – Megnyitom a vizet.

Anya utánaszól, és figyelmezteti, hogy legyen óvatos a csövekkel. Nem hiányzik még egy olyan rémálom, amit tizenegy éves koromban éltünk át, amikor két hétig a szomszédba kellett átjárnunk zuhanyozni. Ameddig csak lehet, kerülni akarom Luke-ot, és ha rászorulnánk arra, hogy a Tisdale család zuhanyzóját használjuk, az eléggé megnehezítené a dolgot. Felkapom a hátizsákomat az asztalról, ahová anya letette, ő pedig játékosan a kezemre csap, amikor az egyik bőrönd felé nyúlok.

– Tűnés innen! Komolyan beszélek – mondja, majd Abbi kezéből is kiveszi a dobozt. – Te is, Abbi. Menjetek fel, szellőztessetek ki a szobátokban, aztán nyomás! Fogadok, hogy jólesne egy kávé. Kicsit be vagy lassulva.

Abbi érzi, hogy lebukott, úgyhogy válaszképpen csak megvonja a vállát. Kaján vigyort villantok rá, aztán a hűtő mögötti sarok felé veszem az irányt. Egy apró, beépített szekrénynek tűnő ajtó mögött rejlik a lépcső, amely a ház régebbi szárnyában álló szobámba vezet. Anya és apa a hely megvásárlása után építtette hozzá a garázst és a fölötte lévő hálószobájukat, de Abbi és az én szobám az eredeti emeleti részen található. Felmegyek a sötét, szűk lépcsőn, és rálépek a kuckóm nyikorgó padlódeszkájára. Kinyitom mind a három ablakot, beleértve azt is, amelyik a rózsabokrok fölött van és a szomszédos Tisdale-házra néz. Átsandítok, hogy megnézzem, ébren vannak-e már, de alig múlt el nyolc óra, és az enyémmel szemközti hálószoba tengerkék függönye még be van húzva. Az udvarukon pár gyerekbicikli és egy félig felállított röplabdaháló mellett kiszúrok egy Gratulálunk a végzősöknek! feliratú táblát. Egy szürke macska szaglássza körbe óvatosan, rajta kívül azonban nem mozdul odaát senki. Egy pillanatra megkönnyebbülést érzek, de aztán a kocsifelhajtón meglátom Luke régi fekete pick-upját. Harmat borítja, és hirtelen eszembe jut, ahogy annak idején kihajoltam az anyósülés ablakán, miközben a szél a hajamba kapott, üvöltött a zene, Luke pedig magához húzott, hogy a fülembe súgjon valamit, amitől egész testemben megborzongtam.

Pislogok néhányat, hogy elűzzem az emléket, és ledobom a táskámat az ablakom alatti padra. A szekrényhez indulok, hogy ágyneműt keressek magamnak, de Abbi megállít a folyosón.

– Készen vagy? Kávéra van szükségem, méghozzá azonnal. – Már levette Cam kapucnis pulcsiját, és átöltözött egy fekete farmerbe meg egy fehér haspólóba. A nyakában több lánc is lóg, és a haján kívül csak ezek színesek rajta. A napszemüvege gondosan kivasalt hajkoronáján pihen. Még arra is volt ideje, hogy feltegyen némi szempillaspirált. Végignézek a fekete leggingsemen és a régi, röplabdás időkben kapott pulcsimon.

– Szerinted átöltözzek?

Abbi hallgatása felér egy igennel, így visszasurranok a szobámba, és felkapok egy farmer rövidnadrágot meg egy tiszta, hosszú ujjú pólót. A gyomrom kissé összeszorul, de próbálom figyelmen kívül hagyni, miközben végighúzom a kefét a hajamon, és lopva még egy pillantást vetek a szomszédos házra.

Abbi megjelenik az ajtóban, és rosszallóan végigméri a szettemet.

– Mehetünk! – mondom, majd felkapom a vászontáskámat és miközben elsasszézom a nővérem mellett, úgy teszek, mintha nem vettem volna észre a pillantását. Akkor ér utol, amikor a kocsifelhajtóról kiérve balra fordulok, és az óceántól távolodva, együtt indulunk a belváros felé. Gyorsan írok egy üzenetet Maddynek, hogy a Lorell’s felé tartunk.

Talán enyhe túlzás belvárosnak hívni ezt az utcát. Brookline-nal ellentétben Northport központja mindössze egyetlen, alig ötszáz méter hosszú utcából áll. Persze ott van még a kikötőbe futó, eldugott része is, de az ottani helyek nagy része elhagyatott. Northport nem olyan flancos, mint a Cape többi városa. Nyilván itt is vannak turisták, de az állandó lakosság igyekszik elrettenteni a kívülállókat. A helyiek rendkívül komolyan veszik azt, hogy ők helyiek. És annak ellenére, hogy évente csak néhány hónapot töltünk itt, szerencsére minket mindig helyiként kezeltek. Valószínűleg azért, mert közel állunk a Tisdale családhoz. Attól tartok, hogy a kétéves távollétünk és a Luke-kal megromlott viszonyom ezen is változtatott.

Olyan, mintha Abbi olvasna a gondolataimban, mert belém karol, ahogy befordulunk a főutcára.

– Jó itthon lenni – mondja. – Hiányzott ez az illat.

Mély lélegzetet veszek. A sűrű, sós levegő megnyugtat.

– Nekem is – felelem.

– Ó, oda nézz! – mutat előre Abbi, ahogy a belvárosi boltok közül az elsőhöz érünk.

A kirakatok üvegén már ott díszelegnek a szokásos nyári festmények. Beazonosítom néhány művész nevét: van, akit a galériás kiállításokról ismerek, másokat pedig a közös táborozásról. A művészeti suli is szerepel a talán listámon, azonban már maga a gondolat, hogy még több időt töltsek az iskolapadban, olyan kellemetlen érzést kelt bennem, mint amikor a napon leégett bőrt dörzsöli a ruha. Ez sajnos még annak ellenére is így van, hogy egy művészeti suliról van szó. Útra akarok kelni, hogy világot lássak, és éljek. Elegem van az időpocsékolásból.

Ahogy a Nyeman Régiség- és Lakberendezési Üzlethez érünk, lelassítok. Luke nagyszüleié, bár a szülei átvették tőlük néhány éve, és az ő ötletük volt, hogy olyan ajándék- és dekortárgyakat is áruljanak, amelyeket a Cape-re látogatók keresnek. Az anyukája mostanában lakberendezési tanácsadással is foglalkozik, és ha jól tudom, szuperül megy az üzlet, úgyhogy megérdemeltek egy új cégért. Örülök a sikerének, de földbe gyökerezik a lábam, amikor meglátom a festményt az üzlet kirakatán. A festett üvegen összetéveszthetetlenül visszaköszön Luke stílusa. Fekete-fehér, profi és letisztult. A csatorna fölött átívelő két híd között a Nyeman név élesen kirajzolódó, egyedi betűtípussal van felfestve. Azokra a kamu könyvborítókra emlékeztet, amiket akkoriban tervezett, amikor a kedvenc sorozatunk szerzője nem adott ki semmi újat.

Luke tizenhárom éves korunk óta dolgozik itt néhány órában suli után és hétvégente. Lehet, hogy most is odabent van, és a nyitáshoz készülődik. Nem mehetek el az üzlet előtt, mert még meglát.

– Sera. – Abbi már elhagyta az üzletet, de én tágra nyílt szemmel intek neki, hogy maradjon csendben. Sóhajt egyet, a feje tetejére tolja a napszemüvegét, és bekukucskál az ablakon. – Nyugi. Nem ég odabent a villany, úgyhogy nincs itt. Amúgy is túl korán van még.

– Jogos – mondom, és csatlakozom hozzá.

– Még mindig nem beszéltél vele? – kérdezi, miközben kikerülünk egy háromgyerekes családot, amely teljesen elfoglalja az apró, téglaburkolatú járdát.

– Nem.

– Nem gondolod, hogy kéne?

– Miért?

Abbi sóhajt egyet és megrázza a fejét, de nem mond többet. Csak ő és Maddy tudják, hogy mi történt Luke-kal, és épp elég kínos volt egyszer beszélgetni velük erről a témáról.

Megállok a könyvesboltnál, hogy a cirkalmasra festett kirakaton keresztül megnézzem az újdonságokat. Abban reménykedek, hogy találok egy izgalmas sci-fit, és azon tűnődöm, vajon Lori, a tulajdonos, tett-e ki valami jó könyvet az emeleti használt részlegen.

– Hú, Cam hív – mondja Abbi a telefonjára pillantva. – Elintézed a rendelést a Lorell’sben, ugye?

– Tudod, hogy a nyári munkám még nem kezdődött el – vonom fel a szemöldökömet.

– Hát… én meg egy csóró főiskolás vagyok, szóval passzolok. – Ezzel már el is indul a könyvesbolt tornácán sorakozó hintaszékek felé.

A szememet forgatva átsétálok a három házzal arrébb lévő pékséghez.

Szerencsére még nincs sor. Belépek, és a kávé meg a pékáru mindent átjáró, jellegzetesen erős illatának keveréke mosolyt csal az arcomra. Ahogy azonban a hátul álló pult felé szlalomozok az asztalok között, meglátom, hogy ül valaki az ablakban. Úgy érzem, menten szívrohamot kapok – persze nem orvosi értelemben.

Luke Tisdale úgy bámul rám, mintha partra vetett tengeri szörny lennék. Feleslegesen aggódtam, hogy otthon van-e, vagy a szülei boltjában, mert itt ül előttem. Mintha tudta volna, hogy jövök. Mintha lesben állt volna, hogy lecsapjon rám és számonkérje rajtam, hogy hol bujkáltam az elmúlt két évben. Izzadni kezdek, és befeszítem a lábamat, hogy bármelyik pillanatban sarkon fordulhassak és lelépjek. Mert itt van előttem Luke. Az egykori legjobb barátom, és az a fiú, akinél szó szerint ott van a szívem két darabja. A fenébe!