Bogdán István

AZ ELADOTT SÁRKÁNY

az_eladott_sarkany_beliv.indd 1

2024. 04. 22. 15:01

az_eladott_sarkany_beliv.indd 2

2024. 04. 22. 15:01

Bogdán István

AZ ELADOTT SÁRKÁNY

az_eladott_sarkany_beliv.indd 3

2024. 04. 22. 15:01

Copyright © Bogdán István jogutódai , 2024

Minden jog fenntartva!

Kiadta az Underground Kiadó Kft.,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

undergroundkiado.hu

ISBN: 978-963-574-541-8

Szöveg © Bogdán István jogutódai , 2024

Borító © ifj. Bogdán István és Rékasi Balázs 4

az_eladott_sarkany_beliv.indd 4

2024. 04. 22. 15:01

1.

Hol volt, hol nem volt, dehogynem volt, bizonyosan volt, csak a hol bizonytalan, de ez a bizonytalanság is azonnal megszűnik a bevezető szavak után, mert meg kell mondani...

meg kell mondani... meg kell mondani… – ismételtem egyre halkabban a mesére vonatkozó legújabb elméletem indítószavait, mint az átszakadt gramofonlemez, mert a látvány annyira meglepett. Már hogy a csodában ne!

Kies kéglim irodának berendezett helyiségében kedvenc karszékembe telepedve üldögélek a nyitott ablak előtt. A nyár végi kellemes meleggel együtt lustán szűrődött be rajta Ludócia szép fővárosának, Monteludónak kora délelőtti forgalmi zaja. Bizony, üldögélek, mert ráérek. Sajnos.

Majd egy hete nincs újabb ügyem. S mit tehet ilyenkor a munkanélküli magánnyomozó? Macskát játszik egérlyuk előtt. Irodájában várja az ügyfelek jelentkezését. Persze, ilyenkor sosem tolonganak. Türelemmel kell várakozni rájuk.

Ez pedig csak akkor sikerül, ha az ember nem figyel oda. A várás tudata tonnányi teher. Üldögélés közben tehát értékes gondolataimmal foglalkoztam, cigarettám füstjén ringatva őket, amikor megjelent. Váratlanul. Az ablakpárkányon.

5

az_eladott_sarkany_beliv.indd 5

2024. 04. 22. 15:01

Teljes életnagyságban. Hát hogyne lepődtem volna meg erre a látványra. Hisz még télen is ritka vendég itt a vörösbegy.

Ferde fejjel bámult rám. Fényes, fekete szeméből őszinte kíváncsiság kandikált felém: Hát ez a bácsi mit csinál?

Visszakukucskáltam. Tekintetemmel próbáltam kifejezni örömömet megjelenéséért. De moccanni sem mertem, nehogy elriasszam. Még a cigarettám füstje is megállt a levegőben.

Persze, hogy most szólalt meg a telefonom. S persze, hogy elhussant a madaram az első kalimpálására. Dühösen kaptam fel a kagylót.

– Tessék! – hördültem.

– Filamér úr? – a telefonközpontosok sápadt hangján érdeklődött egy amúgy is fakó férfihang.

– Az beszél – biztosítottam.

– Türelmét, míg kapcsolom a miniszterelnök urat.

Jó, hogy ültem. Mi a frászt akarhat tőlem Nicefór nagyherceg? Megtudtam. Megmondta.

– Arra kérem, fáradjon el hozzám ide a minisztériumba.

– Mikor kívánja nagyhercegséged?

– Ha ideje engedi, azonnal szeretném. Rendkívül sürgős és

… bizalmas ügyről van szó. Tudja, hasonlít... De majd szóban.

Mikor számíthatok megjelenésére?

– Néhány perc múlva indulok.

– Köszönöm. Az utasítást kiadom, azonnal hozzám vezetik.

Köszöntünk, letettük a kagylót.

Hm?! Ugyan mi lehet az a sürgős, bizalmas ügy, ami hasonlít

…? Mivel ezt Nicefór nagyherceg mondta, csak őfelségének, XII. Kajetán királynak tett szolgálatomra gondolhatott.

6

az_eladott_sarkany_beliv.indd 6

2024. 04. 22. 15:01

Nocsak! … De én nem hallottam semmi effélét?! Még kósza hír se járja. … Ugyan mi lehet az?

Ej, Filamér! Tudod, rossz szokás így találgatni. És felesleges is. Elmész és megtudod. Fontos csak az, van már ügyed.

Többivel ne törődj, hanem készülődj. Nicefór epedve vár. Ne várjon sokáig.

Készülődtem. Ellenőriztem a készültségi táskám tartalmát.

Rendben. Mi kell még?

Laborajtó csukva. Ablak maradhat nyitva. Bekapcsoltam a telefonfigyelőt, kifelé menet az ajtófigyelőt. Gondosan bezártam az ajtót, s figyelmeztettem, jól vigyázzon otthonomra. De felesleges volt, speciális zárja többet ér a betörésbiztosításnál.

Lehuppogva a lépcsőn az Aila Kíváncsiság áriáját dúdolgattam és éppen befejeztem, amikor derék VW-met kivezettem a garázsból, s az orrát a városnak irányítottam.

Igyekezz, táltosom, mert nagyon kíváncsi vagyok, milyen ügyet akar rám bízni Nicefór úr, aki nagyherceg, s egyben miniszterelnök.

Persze, hiába igyekezett az én kocsim, ha a forgalom más véleményt nyilvánított. Csak evickélhettem benne, mint tejfelben a légy. Inkább kitértem kerülő útra. Az az öt perc nem számít.

A miniszterelnökségi palota egyike Monteludó legszebb épületeinek. A királyi palotától nem messze terül el. Jó néhány ősplatán veszi körül az első monteludói stílusban készült karcsú épületét. A mozgalmas tetőkiképzés csak hangsúlyozta a főfront méltóságteljes nyugodtságát. Az épület is elnöki volt.

7

az_eladott_sarkany_beliv.indd 7

2024. 04. 22. 15:01

Jókora tér terült előtte, mégis alig találtam parkolóhelyet.

Hogy becsaptam a kocsi ajtaját, s megindultam az épület felé, a timpanon feletti első emeleti nyitott ablak mélyén egy alak integetett felém. Mikor kihajolt, felismertem, Nicefór volt.

Visszaintegettem.

Ha így les, akkor tényleg sürgős az ügy. Szaporáztam hát a lépést.

Valóban jelezte jöttömet. A portás akkorát tisztelgett, majd lelökte sapkája siltjét.

– Parancsoljon, uram! A harmadik lifthez tessék fáradni

– harsogta sör kente hangon. – Egyenesen a kegyelmes úr szobájához visz. Személyi liftje! Parancsoljon. A fiú már nyitja is ajtaját.

Ilyesmi is rég esett velem. Úgy fogadtak, mintha tényleg úr lennék. Ne csalódjanak, úgy is vonultam. Kegyes biccentés, parányi kézmozdulat.

Amikor a liftes fiú kitárta előttem a miniszterelnöki dolgozószoba hatalmas ajtaját, ötödmagammal befértem volna. Majd mókon csapta vele Nicefór nagyherceget. Ott várt rám az ajtóban.

– Csakhogy megjött! Isten hozta! – ragadta meg a kezemet.

Fiatalos kézszorítása volt, pedig öregfiú már, a király sógora, tehát vele egyidős lehet. S érdekes, mintha hasonlítana is.

Vagy csak a fehér szakáll miatt?

Leültem a felkínált kerevetre. Nicefór mellém huppant.

– Cigaretta, szivar? – intett a kisasztal felé.

– Köszönöm. Ha nagyhercegséged megengedi, a magamét szívnám. Kicsit büdös ugyanis.

8

az_eladott_sarkany_beliv.indd 8

2024. 04. 22. 15:01

– Nyugodtan – intett. – Nekem egyformán büdös mindegyik.

Nem dohányzom.

Rágyújtottam. S mivel nemcsak így illet, de kíváncsi is voltam, megkérdeztem:

– Mivel lehetek szolgálatára?

– Ah, kedves Filamér! ... Kényes ügy. Rendkívül kellemetlen

– szakállába túrt. – Hogy is mondjam?

Nem segítettem neki. Elég nagy kutya, hogy tudja.

Tudta, csak kerülgette.

– Arról van szó, hogy … az államigazgatásban … Az ördögbe is! – csattant fel. – Valami pokoli disznóság történt! … Tudja, mi történt? – kapta el a karomat. – Eladták a sárkányunkat!

Rákerekedett a szemem.

– A tűzokádó sárkányt?

– Azt bizony!

– A Rezervátumban őrzött egyetlen példányunkat?!

– Azt, azt! – csikorgó fogak közül sziszegte. Eladták!

– S ki volt az a … ?

Akkorát vágott a dohányasztalra, ugrált rajta minden.

– Éppen ezt kell magának megállapítani, kedves Filamér!

– Vagyis... – de most sem hagyta befejezni a mondatom.

– Igen. Teljesen jogtalanul, szabálytalanul. ... Szóval egy csaló, tudja?! – csattant ismét.

– Értem. És nyilván egy külföldi milliomost csapott be.

– Pontosan. Hogy eltalálta! – bólogatott. – Egy aleáriai műgyűjtőt. Nemzetközi botrány lehet belőle. Hivatalos papírt kapott az eladásról, állami szerződést! És hárommillió tallért fizetett érte!

Az összeg hallatára akaratlanul is füttyentettem.

9

az_eladott_sarkany_beliv.indd 9

2024. 04. 22. 15:01

– Ugye?! – szinte örült a meglepetésemnek. – Az a szerződés természetesen hamisítvány, de tökéletesen eredetinek látszik.

– Értem. Csakhogy ez az ügy a Belbiztonsági Szolgálat Bűnügyi Osztálya vagyonvédelmi csoportjának a hatáskörébe tartozik, és …

– Várjon, kedves Filamér! – emelgette kezét. – Nem tudja még a javát – hatásszünet után folytatta. – Bele van keverve az egyik államtitkáromtól kezdve lefelé több hivatalnok. Ez ..

ez .. – kifejezést keresve turkálgatta szakállát, de hiába. – Ez ..

ez .. Szóval ezek után én nem bízom meg egyik hivatalnokban sem. … Emlékszik? – bökögette hosszú ujjával a mellemet. –

Sógoromnak, .. bocsánat, Őfelségének az esetére? Akkor is az államhivatalnokok garázdálkodtak, és akkor is maga hozta rendbe az ügyet. Elintézi most is. És ami számomra nagyon fontos, magában van bizalmam, kedves Filamér.

– Köszönöm, megtisztelt nagyhercegséged. Igyekszem kiérdemelni. … Kitől tudhatok meg részleteket? Persze, első

szájból.

– Az Állattenyésztési Minisztériumban, vagy a Rezervátumban. És hogy el ne felejtsem, teljesen szabad kezet kap, belátása szerint cselekszik. Csak arra kérem, időnként, az ügy érdemi állása szerint referáljon nekem.

– Köszönöm a megbízást. És kivel intézhetem el a formai részét?

– Természetesen velem. Én, mint miniszterelnök vagyok a megbízója.

Kivettem a táskámból az űrlapokat, kiválasztottam a megfelelőkből a legmagasabb tarifájút. Elvégre, ha az állam fizet, legalább tisztességesen fizessen. Nicefór kezébe tettem.

10

az_eladott_sarkany_beliv.indd 10

2024. 04. 22. 15:01

Íróasztalához ment vele, feltette szemüvegét, elolvasta.

– Rendben. Segítsen kitölteni – intett.

Segítettem.

Mikor az aláírásra került volna a sor, becsengette a titkárát.

– Maga – intett neki – aláírásával ellenjegyezve igazolja, hogy ezt az iratot, Filamér úr megbízólevelét … tudja, a sárkányügyben, … én írtam alá.

Aláírták.

– És most a bélyegzőket rá! ... Behozta?

– Igenis, kegyelmes uram – mutatta a titkár.

Rányomták.

– Köszönöm, elmehet – intett a titkárnak Nicefór, és hogy az távozott, átnyújtotta nekem a megbízólevelet. – Tessék.

– Köszönöm – vettem át, összehajtva tárcámba tettem.

– Megadom magának a telefonszámaimat – névjegyet vett elő. – Ez a lakásé – mutatta, – ez itt a hivatali közvetlen, ez pedig a titkáron keresztüli, egyúttal az övé is. Utasítom, ha ön telefonál és nem lennék itt, keressen meg. És míg el nem felejtem, az ügy szigorúan bizalmas, mintha államtitok lenne.

– Természetesen.

– Tudja, nagy botrány kerekedne.

– Persze. De én csak magamért felelhetek.

– Hogy érti? – szaladt fel a szemöldöke.

– Már eddig is többen tudhatnak az ügyről. Elkerülhetetlen, hogy a nyomozás során még többen ne értesüljenek.

Valamelyik fecseghet. Ha másutt nem, hát otthon. Aztán híre kel, ahogyan az szokott.

– No, igen – simogatta szép fehér szakállát. – Igen. Sajnos.

– Ráadásul ez az ügy jó hecc is …

11

az_eladott_sarkany_beliv.indd 11

2024. 04. 22. 15:01

– Micsoda?! – hördült fel.

– A külső szemlélő számára – tettem hozzá gyorsan, hogy nyugodjon. – Egy riporter számára például karrierindító világszenzáció lenne.

– Azt elhiszem. És kinevetne minket a világ! – tekintetéből felém kiabált a rémület. – Ludócia szégyene ez az ügy.

El kellett ismernem.

– Nagyhercegségednek igaza van. Hazánk érdeke, hogy ne legyen publikus ez az ügy.

– És az is, hogy ön megoldja – állt fel íróasztala mellől. –

Tudom, hogy nagyon nehéz lesz, de tegyen meg mindent érdekében.

Szótalan biccentettem.

– Hát akkor … sok szerencsét! – nyújtott kezet. Jattoltunk férfiasan.

Elkísért a hatalmas ajtóhoz, megnyomta a lifthívó gombot.

– És tudja, bármikor telefonon vagy személyesen.

Hogy nyitódott a liftajtó, ismét jattolt, s aztán búcsút is intett.

A liftes fiú olyan tisztelettel nézegetett, hogy borsózott tőle a hátam. Szívesen rávigyorogtam volna, de nem hozhattam szégyenbe a miniszterelnököt. Játszottam hát az urat.

Szórakozott biccentés a liftes fiúnak, rövid kézlegyintés a tisztelgő portásnak, és peckesen kisétáltam a kapun.

De ahogy kiértem a ragyogó napsütésbe, rögvest fülig szaladt szájammal a vigyor. S ha nem tudtam volna, hogy a portás utánam néz, hát tánclépésben ugráltam volna a kocsimig. De amikor már a kormánya mellett ültem, feltartóztathatatlanul kibuggyant belőlem a röhögés.

12

az_eladott_sarkany_beliv.indd 12

2024. 04. 22. 15:01

– Micsoda jó hecc! – csapkodtam a lábam. – Tudod, derék táltosom, mi történt? Ezt valakinek el kell mondanom, mert megfulladok tőle. Hát elmondom neked. Az történt, hogy egy dörzsölt fickó három millcsiért elpasszolta a mi tűzokádó sárkányunkat a süket külföldi palinak! Bruhahaha! … És az a marha megvette a megvehetetlent! … – komolyan, mintha a kocsim is nevetett volna a hír hallatára.

No, de elég a tréfából, Filamér! Munkára! … Hol kezdjem?

Persze, hogy a sárkánynál. Indíts a Rezervátumba!

Kényelmesen furikázhattam, mert a Királyi Vadaskert felé gyér volt a forgalom. Ide kellett ugyanis mennem, a Rezervátum ennek a tartozéka.

De ilyen rezervátum nincs a világon több. Egyedül csak a miénkben található meg a rég kihalt állatok egy vagy több példánya, egészen az őskorig. Közülük a legnevezetesebb, világszerte közismert, éppen ez az eladott tűzokádó sárkány.

A Rezervátum igazgatóságának épülete a bejárathoz közel volt. Magasföldszintes épületének stílusát már nem lehetett megállapítani, mert teljesen befutotta a vadszőlő, még a tetejét is ellepte. Olyan vastagon borította, hogy ha az épületet kibontanák alóla, megállna önmagában is. Így aztán a teljesen zöld épület szinte eltűnt a környező hatalmas ősfák árnyékában.

Oldalt volt a parkoló. Kikötöttem derék VW-met, aztán talpaltam, hogy megkeressem a bejáratot. Aligha találtam volna meg, ha ki nem nyílik.

Fehér köpenyes, középkorú férfi lépett ki rajta.

– Mihozzánk? – mosolyodott rám.

– Pontosan – vigyorogtam vissza.

13

az_eladott_sarkany_beliv.indd 13

2024. 04. 22. 15:01

– És kihez?

– Az igazgató urat keresem.

– Olyan nekünk kettő is van. Egy fő és egy ügyvezető.

Melyiket óhajtja?

– Jó lesz nekem mindkettő.

Rám nézett, majd szótlan, sarkon fordult.

– Tessék követni – szólt hátra.

Tettem.

A hallból nyíló középfolyosón vezetett, s a szemben lévő

ajtón bekopogva benyitott.

– Tessék! – intett.

Beléptünk, s rögvest gyökereztem.

Az ajtó jobb oldalán plafonig érő barlangi medve nyújtogatta felém mancsait. Bal oldalon valamelyik szaurusz lábszárcsontja támaszkodott a plafonnak, előtte hordónyi gerinccsigolyák emelkedtek. Bizony, hirtelenében nem is tudtam megállapítani, mi még. A jókora helyiség tömve volt a legkülönbözőbb állatpreparátumokkal, szép, kitömött példányokkal. Tényleg csak talpalatnyi hely maradt a sok kacat között, s vezetett a hátul meghúzódó íróasztalhoz. És ismét gyökereztem.

Valódi őslény ült mögötte. Bár csak derékig láttam, de …

Nos, elvégre a rezervátumban ősember is lehet.

Előreugró lapos homlokát ritka ősz haj keretezte, fehér köpenyét birizgálta, rövid orrán hatalmas pápaszem trónolt, s ami felette rám pislogott, az inkább egy majom szeme volt, mint emberé.

A csendet kísérőm zavarta el.

14

az_eladott_sarkany_beliv.indd 14

2024. 04. 22. 15:01

– Ez az úr – mutatott rám – minket keres. Ott ül ugyanis –

fordult felém – a Rezervátum főigazgatója, Paléón professzor úr, én pedig az ügyvezető igazgató vagyok, Diamán.

– Örvendek, uraim – biccentettem. – Filamér magánnyomozó. Nicefór nagyherceg, miniszterelnök úr megbízásából jöttem a sárkány ügyében …

Bomba robbant. Az őslény felpattant íróasztala mellől, a másik hadonászni kezdett, s egyszerre beszéltek. Beszéltek?

Ordítottak. Őslény módra, artikulálatlanul.

Egy ideig viseltem, de csak nem szűnt meg. Mit kell tenni ilyenkor? Együtt üvölteni velük. Tettem.

Két pillanat múlva elhallgattak, és tátott szájjal bámultak rám.

Jól esett a csend, de csak elzavartam.

– Tisztelt uraim! Egyszerre csak egyikük beszéljen és halkan.

Az ügyvezető szólalt meg:

– Gondolom, jobb lesz, ha elmegyünk az én irodámba. Ott mindhárman leülhetünk, itt csak egy szék van. Nem gondolod, kedves Paléón?

Az őslényszerű professzor szó nélkül az ajtóhoz talpalt.

Professzor ide, professzor oda, nem tehetek róla, de még a járása is a majomhoz hasonlított.

Mentem utána, mert Diamán előre tessékelt.

Irodáját korszerűen berendezettnek nem ítélhettem, de legalább rend és tisztaság uralta.

Tárgyalóasztalhoz telepedtünk, s Paléón rögvest kezdte:

– Égbekiáltó! Az impertinencia szuperlatívusza! – rikácsolta, szemüvege mögül vadul villogott rám furcsa szeme. – Tudja 15

az_eladott_sarkany_beliv.indd 15

2024. 04. 22. 15:01

mi történt?! Az én aláírásomat hamisították! – remegett a hangja, hogy ismételte. – Ha-mi-sí-tot-ták! És …

Nem folytathatta, Diamán a kötőszó után pontot tett.

– Kedves Paléón, engedjük meg Filamér ... ugye jól értettem?

– nézett rám, bólintottam – tehát Filamér úrnak, hogy megmondja nekünk, miért is jött tulajdonképpen.

Szó nélkül elővettem a megbízólevelemet és átnyújtottam neki. De Paléón kikapta a kezéből és hangosan olvasni kezdte.

Hogy végzett, visszaadta.

– És most? – pislogott rám szemüvege mögül.

– Szeretném megtudni, tulajdonképpen mi is történt. Úgy gondolom, az ügyvezető igazgató úr meg tudná adni nekem a szükséges felvilágosítást. Az ő asztala ez.

– Majd én! – vágta rá Paléón.

– Nem, kedves Paléón, Filamér úrnak igaza van. Neked is be kell látnod, ez az én asztalom. … Időrendben haladjak? –

fordult felém.

– Célszerű lenne – bólintottam.

– Nos, tegnap, tehát kedd este 11 órakor a főbejárat portása telefonált nekem. … Én itt lakom ugyanis az igazgatóság épületében, mint ahogy a professzor úr is. … Szóval telefonál a portás, hogy egy kamion áll a főbejárat előtt, és be akar jönni, valamit elszállítana. Kimentem a kapuhoz. A kocsi mellett testes középkorú úr. Upton néven mutatkozott be, és átadott nekem egy írást. A kocsi lámpa fényénél elolvastam, de nem hittem a szemeimnek. Hivatalos adásvételi szerződés volt, amely szerint Ludócia állam a monteludói rezervátumában lévő tűzokádó sárkányát eladta Upton aleáriai műgyűjtőnek 3 millió tallérért. Mivel az összeget kifizették, a minisztérium 16

az_eladott_sarkany_beliv.indd 16

2024. 04. 22. 15:01

utasítja a Rezervátumot, nyugta ellenében adja át a sárkányt.

Aláírta közvetlen felettesünk, az állattenyésztési államtitkár, Zoón úr és rajta a minisztérium bélyegzője. A papír alján pedig ez a szöveg ... – Paléón közbe akart vágni, de Diamán leintette. – Várj kérlek! Szóval ez a szöveg: A fentiekkel egyetértek és azokat tudomásul veszem. Hétfői kelet és … A Rezervátum Igazgatóságának a bélyegzője, mellette pedig Paléón főigazgató úr aláírása!

– Az impertinencia szuperlatívusza! – vágta rá az őslényszerű főigazgató. – Az én aláírásom!

– Ez volt a szerencse – vette vissza a szót Diamán. –

Azonnal gyanús volt nekem. Kétségtelen hasonlított, de mégsem egészen a szokott macskakaparás. Rögtön felhívtam a főigazgató urat, és…

– Azonnal lerohantam – kapta vissza a szót Paléón – és azonnal megállapítottam, hogy az aláírásom hamis! A vak is láthatta. Mert ha én írtam volna alá, tudnom kellett volna az ügyről, de én nem tudtam semmit. És persze tudnod kellett volna róla neked is – böködött Diamán felé.

– Nyilván – bólintott az. – Én vagyok az ügyvezető.

Tulajdonképpen csak az én aláírásom hitelesítette volna azt a szöveget.

– Mégis az enyémet hamisították – rikácsolta Paléón.

– És akkor megmondtam annak a dagadt alaknak, hogy takarodjon, mert rendőrt hívok. Mire ő…

– Kedves Paléón – intette le Diamán – majd én folytatom. ...

Szerencsére – fordult felém – sikerült akkor megnyugtatnom a professzor urat, s azt javasoltam Upton úrnak, azonnal menjünk el az államtitkárhoz, kérdezzük meg, mit tud ő.

17

az_eladott_sarkany_beliv.indd 17

2024. 04. 22. 15:01

Kihoztam a kocsit a garázsból, mindhárman beültünk.

Útközben Upton elmondta, hogy itt már nem lehet tévedés, mert az államtitkárral személyesen tárgyalt a saját minisztériumi szobájában, neki adta át a pénzt, saját szeme előtt írta alá a szerződést és bélyegezte azt le. Paff lettem. De te is, Paléón. ... Nos, felvertük álmából az államtitkár urat és…

Nem részletezem. A lényeg az: kiderült, hogy az ő aláírása is hamis, semmit sem tud az ügyről. S Upton úr is kényszerült elismerni, hogy hétfőn nem vele tárgyalt, nem neki adta át a pénzt. Az illető sokkal fiatalabb, hosszú hajú, szakállas úr volt.

Aztán abban maradtunk, hogy a sárkányt nem viteti el, de a pénzt azonnal visszakéri. Végül is belátta, hogy éjszaka mit sem tehetünk, mára halasztottuk a továbbiakat, mely szerint Upton az államtitkár úrral tárgyal tovább. Ezzel visszatértünk a Rezervátumba. Upton úr elhajtatott a kamionnal, mi pedig a professzor úrral hajnalig vitattuk az ügyet. ... Hát ez történt –

tárta szét kezeit. – Igaz, kedves Paléón?

– Tökéletesen.

– És azóta nem kaptak semmiféle értesítést az államtitkár úrtól? – néztem rájuk kérdően.

Egyszerre rázták a fejüket.

– Akkor kérdezgetnék. Az első. Miért éjjel jöttek a sárkányért?

– Bocsánat – bólogatott Diamán. – Elfelejtettem említeni.

Szerződésben írták, éjjel köteles szállítani, titokban maradjon.

– Értem. És a pecsétek hitelesek voltak?

– A miénk kétségtelenül. Felismertem, a körszegély repedt.

– Hol tartják a bélyegzőt? Ki férhet hozzá?

18

az_eladott_sarkany_beliv.indd 18

2024. 04. 22. 15:01

– A titkárságon van, a titkár, vagy az adminisztrátor kezeli, néha a gépíró, elvileg. Gyakorlatilag ugyanis bármelyik rezervátumi dolgozó hozzájuthat. ... Jó lecke ez nekem, intézkedni fogok.

– És a minisztériumi pecsét hiteles volt?

– Arról nem nyilatkozhatom, de én úgy ítéltem.

– Az adásvételi szerződés kinél van most?

– Upton úrnál maradt.

– Ki tud még az ügyről a Rezervátumban önökön kívül?

Egymásra néztek.

– Hát – vakargatta fejét Diamán – csak Zoár, a főzoológus.

Ő … nos, az államtitkár úr fia, őt informáltuk.

– Akkor vele is beszélek.

Diamán azonnal indult a telefonhoz, de leintettem.

– Majd a szobájában. Hol találom?

– Ezen az oldalon a harmadik ajtó visszafelé.

– Uraim! – álltam fel. – Köszönöm a tájékoztatást. Rövidesen, és többször is előfordulok még. Viszontlátásra – biccentéssel távoztam.

Zoár szobája amilyen tágas volt, olyan rendetlen. De magát is rendbe szedhette volna a fiatalember. Még harmincas se lehetett. Fehér köpönyege rosszul gombolva, a farmer egyik szára felhajtva, a mokaszin rosszul fűzve. De kunkoros haja csinosan rövidre vágva. Ferde, rövid orra mellől két seszínű

szem meglepődve pislogott mellém, amikor elmondtam neki, ki vagyok, miért jöttem.

– Aha – nyilatkozott tömören. De megjelenése is jól leplezte az értelmességet. Mitől lett ez főzoológus és ily korán? De mást kérdeztem.

19

az_eladott_sarkany_beliv.indd 19

2024. 04. 22. 15:01

– Mit tud az ügyről?

– Amit a két góré ma reggel elmesélt nekem.

– Apjával nem beszélt róla?

– Apámmal? – biggyedt le a szája. – Ugyan, mikor?

– Hát ma éjjel. Együtt laknak, nem?

– Aha. De ma éjjel egy haveromnál szundítottam – se színű

szeme a bal fülemet célozta. – Egyébként sem vagyok beszélő

viszonyban a vén szivarral.

– Kivel? – szaladt fel a szemöldököm.

– Hát az apámmal. Róla beszél, nem?

– Aha – vettem át kifejező szóhasználatát. – De amikor reggel megtudta, milyen nehéz helyzetbe került az apja, akkor sem hívta fel telefonon?

– Minek? – rándult a válla. – Az ő baja. Egyébként sem csodálkoznék azon, ha az aláírása valódi lenne. Amit elé tesznek, mindent aláír. Pancser – biggyedt ismét a szája. Se színű szeméből sugárzott a gyermeki megvetés. – Annyi gógyija sincs, belássa, már két éve nyugdíjba kellett volna mennie... – dühvel hadarta. – Elveszi mástól a helyet. Ezért nem tudunk mi fiatalok érvényesülni, mert az ilyen semmirevaló vén szivarok bokros érdemeikre hivatkozva beülnek minden vezető helyet és makacsul ragaszkodnak hozzá! Érti?!

– Jobban, mint gondolja rólam – biztosítottam. – Szóval a sárkány eladásáról semmit sem tud.

– Mondtam, azt, amit a górék eldumáltak nekem – dühös mozdulattal meglökött az asztalán egy iratot, ölemben landolt.

Fogalmazvány töredék volt, csak a minisztériumnak szóló cím és a kelet volt rajta. Visszadobtam az asztalra, felálltam.

20

az_eladott_sarkany_beliv.indd 20

2024. 04. 22. 15:01

– Akkor pillanatnyilag nem zavarom tovább. Csak még azt árulja el nekem főzoológus úr, hogy a főigazgatója nem helyet lopó vén szivar?

– De mennyire! – vörös lett a dühtől. – Csak az a különbség, hogy neki nem érdemei vannak, hanem tudása. Érti? – seszínű

szeme most az enyémbe nézett. – Bármennyire is dühít, de el kell ismernem, paleontológiai világtekintély. Pótolhatatlan fej.

– Aha – ismételtem kedvenc kifejezését, és biccentéssel rácsuktam az ajtót.

Talpaltam a kocsimhoz, s óhatatlanul hangosra sikerült a gondolatom:

– Ez nem csak kívül, de belül is állatkert. Méghozzá milyen csinos!

21

az_eladott_sarkany_beliv.indd 21

2024. 04. 22. 15:01